Дата документу 30.04.2021 Справа № 334/7015/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/7015/17 Головуючий у 1 інстанції: Козлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/1330/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що період з 14 жовтня 2014 року по 04 листопада 2014 року знаходилась на лікуванні в гінекологічному відділенні КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради з діагнозом «вузлова лейоміома тіла матки. Полип ендометрит. Кіста лівого яєчника. Вторинна залізодефіцитна анемія, середнього ступеню тяжкості. ВРВ нижніх кінцевостей, ХВН».

29 жовтня 2014 року їй було проведено планову операцію: нижньосерединна лапаротомія. Гистеректомія з придатками. Дренування малого газу.

Усі рекомендації лікарів щодо післяопераційного періоду нею сумлінно виконувалися, проте після проведення операції у неї почалися сильні болі в попереку, животі, простріли в ногах, утруднення при ходьбі. Болі продовжуються по цей час, тому вона щодня приймає знеболювальне.

Вона неодноразово зверталася зі скаргами на післяопераційні болі та погіршення у зв`язку з цим стану здоров`я до лікарів, до департаменту охорони здоров`я та урядової гарячої лінії.

Проведеним медичним обстеженням було встановлено, що зазначену гінекологічну операцію їй було проведено неякісно, внаслідок чого у неї виявлено післяопераційну грижу передньої брюшної стінки, яка викликає сильні болі в животі, крім того, були перерізані корінці спинномозкових нервів, що викликає болі в попереку.

Для усунення грижі їй необхідно проведення ще одної операції. Вартість операції та післяопераційного лікування складає більше 30 000 грн.

Крім того, після консультацій зі спеціалістами після операції з`ясувалося, що достатніх клінічних підстав для видалення при проведенні операції яєчників у лікарів не було. Після видалення яєчників вона постійно вимушена приймати гормональні препарати, що також погіршує її стан здоров`я та самопочуття.

За таких обставин, неправильне лікування та хірургічне втручання призвело до тяжких наслідків, завданих її здоров`ю, оскільки внаслідок проведеної операції вона без достатніх на то клінічних підстав була позбавлена життєво важливих органів - обох яєчників.

Вважала, що під час проведення операції лікар також неналежно виконав свої професійні обов`язки, внаслідок чого виникла грижа, та було порізано корінці спинномозкових нервів. Внаслідок зазначеного неякісного операційного втручання у неї виникло, та вже протягом трьох років продовжується суттєве погіршення стану здоров`я.

Вказані обставини спричинили їй моральні та фізичні страждання, які позначили негативні зміни у її житті протягом останніх трьох років: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх того, що такий стан та постійні щоденні болі залишиться протягом всього життя, негативні переживання та спогади, постійна тривога, емоційні та тілесні реакції при загострюванні болю від защемлень грижі, болів в попереку; постійна фіксованість уваги на больових відчуттях та проблемі одужання, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, постійна протягом трьох років відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання від оточуючих та рідних, бажання уникати контактів.

Наслідки перенесеного оперативного втручання призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, реакції замикання, необхідність постійно терпіти біль, тривога з приводу майбутнього, розуміння того, що спричинену шкоду неможливо усунуті у повному обсязі.

Наслідки неякісного оперативного втручання потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на постійне обстеження лікарів, консультації профільних спеціалістів, лікування), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів.

Спричинену матеріальну шкоду оцінила в 40 000 грн., а спричинену моральну шкоду в 100 000 грн.

На підставі зазначеного просила стягнути з КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради на її користь 40 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на звернення до суду із клопотанням про проведення експертизи в усному порядку, відмову у задоволенні клопотання про витребування медичних документів, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що позивачем не надано доказів звернення до суду із усним клопотанням про призначення експертизи, позивачем не було обґрунтовано наявність поважних причин пропуску строку звернення із клопотанням про витребування доказів.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 березня 2021 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходів з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , знаходилась на стаціонарному лікуванні у гінекологічному відділенні КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради з 14 жовтня 2014 року по 04 листопада 2014 року з діагнозом «Лейоміома тіла матки. Гіперплазія ендометрія. Маткова кровотеча. Вторинна залізо дефіцитна анемія середнього ступеню важкості. Варикозне розширення вен нижніх кінцівок. Хронічна венозна недостатність» (а.с.5-6).

27 жовтня 2014 року отримана Інформована добровільна згода пацієнта на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення (форма первинної облікової документації № 003-6/o, затвердженої Наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року №110), та 28 жовтня 2014 року проведено передопераційне консультування позивача.

29 жовтня 2014 року була виконана планова операція: нижньосерединна лапаротомія, гістеректомія з додатками, дренування малого тазу без ускладнень. Діагноз після операції: вузлова лейоміома тіла матки, поліп ендометрія, кіста лівого яєчника. Післяопераційний період протікав без ускладнень. Виписана з відділення в стабільному стані, без скарг, з рекомендаціями.

Згідно з результатами комп`ютерної томографії органів черевної порожнини, позачеревного простору та малого тазу від 12 вересня 2017 року, виявлено невелике грижове випинання передньої черевної стінки умовними розмірами 11x12мм, що містить у собі жир (а.с.7-8).

Відповідно до консультативних висновків від 17 жовтня 2017 року завідуючого кафедрою факультетської хірургії Запорізького Державного Медичного Університету, доктора медичних наук, професора ОСОБА_3 і завідуючого кафедрою хірургії та проктології Запорізької медичної академії післядипломної освіти, доктора медичних наук, професора ОСОБА_4 , має місце післяопераційна вентральна грижа.

Згідно з висновком за результатами клініко-експертної оцінки щодо якості надання медичної допомоги ОСОБА_1 на етапі КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради від 08 грудня 2020 року надання медичної допомоги на етапі КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради відповідає протоколам, затверджених наказом МОЗ України від 15 грудня 2003 року №582 «Про затвердження клінічних протоколів з акушерської та гінекологічної допомоги», у КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради розроблено, затверджено, погоджено локальний алгоритм дій за профілем наданої медичної допомоги, медична документація ведеться відповідно до вимог наказу МОЗ України від 14 лютого 2012 року №110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», на етапі КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради суттєвих зауважень немає (а.с.94-96).

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.

Згідно з п.п. а), д), ї) ч. 1 ст. 6 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини, кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я, оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я.

Відповідно до ч.ч. 1,5,6 ст. 8 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист. У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

За вимогами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з ч. 1, п.п. 1, 2 ч. 2, ч. 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.

Складовими для відшкодування шкоди є: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача; вина. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковим. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Суд першої інстанції, урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надала доказів, які б вказували на неправомірність дій лікаря, які мали місце при зверненні позивача для обстеження, встановлення діагнозу та правильність лікування, наявність причинного зв`язку між цими діями та наслідками.

Також правильним є висновок судів про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з огляду на встановлені обставини.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 82 ЦПК України).

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Посилання в апеляційній скарзі на звернення до суду із клопотанням про проведення експертизи в усному порядку не підтверджено належними доказами.

Протоколи судових засідань від 29 березня 2019 року, 16 червня 2020 року, 29 вересня 2020 року, 20 січня 2021 року не містять такого клопотання, своїм правом на подання зауважень на протоколи судових засідань, передбаченим ст. 249 ЦПК України, ОСОБА_1 не скористалась.

Відповідно до ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За приписами ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на позивача.

Матеріали справи не містять доказів надання ОСОБА_1 обґрунтування причин пропуску строку на подання доказів медичних документів.

Окрім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 також не міститься клопотання про витребування таких доказів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 30 квітня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

Г.С. Подліянова