Провадження №2/522/3063/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П.Філатова Національної академії медичних наук України» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 06.11.2020 року надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П.Філатова Національної академії медичних наук України», про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Згідно обґрунтування позовних вимог, позивач із 01.11.2018 року по 31.12.2018 року перебував у трудових відносинах із відповідачем на посаді сторожа сторожової охорони та наказом від 14.12.2018 року №206-л його було звільнено із роботи. Вказував, що у день звільнення, 31.12.2018 року, з ним не було проведено остаточні розрахунки та компенсація за невикористану відпустку була перерахована відповідачем лише 05 червня 2019 року, а на рахунок позивача кошти надійшли 06 червня 2019 року. У зв`язку з порушенням відповідачем строків розрахунку, позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 01.01.2019 року по 06.06.2019 року, у сумі 20 519, 25 грн.. В обґрунтування даної суми позивачем було надано наступний розрахунок. Відповідності до довідки про доходи від 03.05.2019 року №01-349, виданої ДУ «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П.Філатова Національної академії медичних наук України», за листопад та грудень 2018 року йому було нараховано заробітку плату у розмірі 7 892, 02 грн., за місяць заробітна плата склала 3 946, 01 грн. (7892,02 грн. / 2 місяці). Відтак, за період із 01.01.2019 року по 01.06.2019 року (тобто 5 місяців) сума середнього заробітку склала 3946,01 грн. х 5 місяців = 19 730, 05 грн. та за період із 01.06.2019 року по 06.06.2019 року (тобто за 5 днів) 3 946, 01 грн. х 6 днів/ 30 днів = 789, 20 грн..

Також, позивач вважає, що має право на відшкодування відповідачем завданої йому моральної шкоди, яка полягає у тому, що внаслідок затримки виплати належних йому коштів, на думку позивача було порушено його конституційне право на оплату праці, порушено звичний для нього уклад життя; завдано йому моральні страждання у вигляді хвилювань, пов`язаних із приниженням та необхідністю зверненням до суду за захистом порушених прав, понесення ним втрат немайнового характеру. Розмір завданої йому моральної шкоди позивач оцінив у сумі 10 000 грн..

Також позивач просив поновити йому строки звернення до суду з даним позовом, посилаючись на те, що не погоджуючись із його звільненням, відповідний наказ відповідача був оскаржений ним до суду (справа №522/6582/19). Остаточне рішення за розглядом даної справи було прийнято судом апеляційної інстанції 19.03.2020 року та встановлено, що він був звільнений 31.12.2020 року. А відтак на думку позивача, саме з 20.03.2020 року наступного дня після ухвалення постанови Одеським апеляційним судом за розглядом справи №522/6582/19, та остаточного судового вирішення питання щодо дати його звільнення, починається перебіг 3місячного строку позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України.

За викладеного, звернувся до суду з дійсним позовом.

Ухвалою суду від 16.11.2020 року провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання на 18.01.2021 року.

Представником відповідача 30.12.2020 року надано відзив на позов, згідно якого представником позовні вимоги визнані не були, просили відмовити у їх задоволенні; застосувавши тримісячний строк давності звернення до суду та відмовити позивачу в поновленні таких строків (а.с.31-86).

Додатково у відзиві представник відповідача зазначив, що дійсно позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах та з 01.11.2018 по 31.12.2018 працював в установ на посаді сторожа сторожової охорони (Наказ від 30.10.2018 № 174-л та Наказ від 14.12.2018 № 206). Відповідно до довідки про доходи, позивачу за період листопад-грудень 2018 року нарахована заробітна плата, яка становила 7892,02, з урахуванням утримання до виплати належить 6353,08 грн.. Відповідно виписки за контрактом НОМЕР_1 позивачу було зараховано 04.12.2018 року 3115,78 грн., 20.12.2018 3158,38 грн. та 05.06.19 518,23 грн.. У травні 2019 року позивачу нарахована та виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки при звільненні у розмірі 526,12 грн.. Дійсно, відповідачем кошти у сумі 526, 12 грн. перераховано позивачу поза строків встановлених законодавством України. Із даним позовом позивач звернувся до суду у листопаді 2020 року. Проте, чинним законодавством України встановлений тримісячний строк звернення до суду за захистом порушеного права, щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Постановою Одеського апеляційного суду від 19.03.2020 у справі № 522/6582/19 встановлено, що в січні 2019 позивач не табелювався, відомості про чергування позивача в січні 2019 відсутні, тобто трудову діяльність в установі позивач з 1 січня 2019 не здійснював. Як вбачається зі свідчень свідків, позивач був обізнаний про своє звільнення 31.12.2018, про що свідчить отримання ним трудової книжки. Представник відповідача вважає, що доводи позивача про те, що з наказом про звільнення він був ознайомлений лише 13.03.2019 не спростовують факту отримання трудової книжки, а відтак усвідомлення факту звільнення. Таким чином, представник відповідача вважає, що строк звернення позивача до суду із даним позовом закінчився 01.03.2020., а посилання позивача на існування фактичних трудових відносин після звільнення не відповідають істині та вводять суд в оману. Вказували, що позивач, в обґрунтування поважності пропуску строку навів обставини фактичного існування трудових відносин, що у свою чергу спростовано рішенням суду по справі №522/6582/19, що набрало законної сили, а відповідно має преюдиційний характер.

Також представник відповідача у відзиві посилався на те, що позивач систематично звертається з позовами до суду, зокрема до відповідача, та кожен раз безпідставно (справа №522/6582/19 (у рамках якої оскаржував своє звільнення); справа №522/20186/19 (у рамках якої вимагав повернення трудової книжки). Вважають, що позивач завідомо вводить суд в оману та зазначає причину пропуску строку на звернення до суду необізнаність з датою свого звільнення, хоча вищенаведеними рішення судів у двох справа встановлено отримання ним трудової книжники та усвідомлення звільнення. Вказували, що позивач працював в установі відповідача лише два місяця, а вже втрете позивається до суду, вважають, що така поведінка позивача є недобросовісною та свідчить про зловживання позивачем своїми матеріальними та процесуальними правами.

За викладеного, просили відмовити у позові.

У судовому засіданні 18.01.2021 року були присутні представник позивач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 ..

Протокольною ухвалою від 18.01.2021 року прийнято відзив на позов; роз`яснено, що окремі ухвали виносяться при винесенні рішення суду; також задоволено клопотання представника позивача та зобов`язано відповідача надати суду розрахунок компенсації за невикористану відпустку, в тому числі кількість днів на таку відпустку, розрахунок невикористаних днів відпустки, розрахунок середньої заробітної плати та розрахунок нарахованої компенсації за невикористану відпустку при його звільненні.

По справі було оголошено перерву до 05.03.2021 року.

На виконання ухвали суду від 18.01.2021 року представником ДУ «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П.Філатова Національної академії медичних наук України» 02.03.2021 року надано суду довідку про розрахунок календарних днів щорічної основної відпустки, на яку мав право працівник та за яку мав право на виплату компенсації; розрахунок компенсації за невикористану відпустку; витяг із відомостей по зарплаті позивача (а.с.106-110).

Також, 02.03.2021 року представник відповідача надав суду клопотання про витребування доказів, в якому просила поновити строк на подання зазначеного клопотання, та витребувати з Одеської дирекції АТ «Укрпошта» відомості щодо фактичної дати відправлення конверту з позовною заявою у даній справі та відомості про поштове відділення, з якого здійснювалося таке відправлення, та просив суд поновити строк на подання зазначеного клопотання. При цьому зазначила, таке клопотання подає у зв`язку з тим, що позивач нічим не підтвердив факт відправки поштової кореспонденції до суду 18.05.2020р та його не доставку АТ «Укрпошта» протягом періоду аж до 06.11.2020р., тобто протягом понад 5 місяців по м.Одесі, та поясненнями позивача що він начебто відправив кореспонденцію простою поштою і у нього не має квитанцію в підтвердження відправки.

У судове засідання призначене на 05.03.2021 року з`явилися ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 , не заперечували щодо прийняття витребуваних доказів; щодо клопотання про витребування доказів заперечували, так як пропущений строк, та зазначили, що позивачем позов був відправлений датою його підписання.

За клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 12.04.2021 року.

Ухвалою суду, повний текст якої складено 06.03.2021 року, було поновлено представнику відповідача строк на звернення з клопотання про витребування доказів. Вирішено питання про витребування з Одеської дирекції АТ «Укрпошта» відомості щодо фактичної дати відправлення ОСОБА_1 поштової кореспонденції за конвертом з позовною заявою, адресованою Приморському районному суду м.Одеси (м.Одеса, вул.Балківська, 33) з проміжком часу з 18.05.2020 року по 06.11.2020 року, та відомості з якого саме поштового відділення було здійснено таке відправлення.

На виконання вимог ухвали суду від 06.03.2021 року до суду 25.03.2021 року надійшов лист Одеської дирекції АТ «Укрпошта» (а.с.120-121), згідно якого повідомлено, що ілдентифікація реєстрованих поштових відправлень за прізвищем або назвою організації та адресою відправника або адресата не здійснюється, а тому надання відповідних відомостей щодо реєстрованого поштового відправлення від ОСОБА_1 буде можливе у разі надання його 13тизначного номеру.

Між тим суд вбачає, що конверт, долучений позивачем до позову, такого номеру не містить.

У судовому засіданні 12.04.2021 року представник позивача підтвердив, що у них відсутній 13тизначний номер поштового відправлення, оскільки позов направлявся простою кореспонденцією. Позовні вимог позивач та його представник у судовому засіданні підтримали та просили задовольнити.

Також була присутня представник відповідача ОСОБА_3 , яка заперечувала проти позову та просила відмовити за обставин, викладених ними у відзиві.

По справі було оголошено перерву до 23.04.2021 року.

До суду 12.04.2021 року позивачем було подано клопотання про витребування доказів, згідно якого просив витребувати у відповідача наступні документи:

- документи про режим роботи підприємства і режим роботи сторожів сторожової охорони та відомості щодо фіксації робочого часу та розрахунок нарахувань йому, ОСОБА_1 , заробітної плати за роботу у період з 01.11.2018р. по 31.12.2018р. щомісячно окремо за кожний місяць;

- наказ по підприємству про встановлення режиму роботи;

- наказ по підприємству про встановлення режиму роботи сторожів сторожової охорони;

- графік чергувань сторожів сторожової охорони у листопаді 2018 року;

- графік чергувань сторожів сторожової охорони у грудні 2018 року;

- табель використання робочого часу сторожів сторожової охорони за листопад 2018 року;

- табель використання робочого часу сторожів сторожової охорони за грудень 2018 року;

- розрахунок нарахувань позивачу заробітної плати за листопад 2018 року та за грудень 2018 року;

Ухвалою суду, повний текст якої складено 15.04.2021 року, у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів було відмовлено.

До суду 23.04.2021 року представником відповідача було подані пояснення, згідно яких зазначено, що згідно ухвали суду про відкриття провадження у даній справі позивач звернувся до суду з дійсним позовом у листопаді 2020 року; у судовому засіданні 18.01.2021 року представник позивача пояснив, що даний позов був відправлений простим листом поштовим оператором АТ «Укрпошта» 18 травня 2020 року. Натомість, оглянутий у судовому засіданні конверт, що направлявся до суду, датований 18.05.2019 року, на штампі відправлення неможливо розібрати поштове відділення, з якого воно направлено до суду. Отже, фактично з моменту відправки позов по даній справі до моменту отримання поштового відправлення судом пройшов непомірно великий строк. Зазначене викликає у представника відповідача сумніви щодо достовірності дати відправлення позову до суду, а тому вони звернулись до національної поліції України з повідомлення про вчинення кримінального правопорушення (щодо підроблення документу АТ Одеська дирекція «Укрпошта» та його подальше використання ОСОБА_1 із метою отримання позитивного рішення за розглядом даної справи).

У судове засідання 23.04.2021 року з`явилась представник відповідача - ОСОБА_3 , яка заперечувала проти позову та просила відмовити із урахуванням обставин та пояснень, наданих ними у відзиві та в минулих судових засіданнях.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Будь-яких клопотань до суду не заявляли.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Суд, за згодою представника відповідача, з урахуванням вимог ч.1,3 ст. 223 ЦПК України, вирішив розглядати справу за відсутності позивача та його представника, сповіщених належним чином.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності, з урахуванням пояснень учасників процесу, які були надані ними у судових засіданнях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 було прийнято сторожем сторожової охорони Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім.В.П.Філатова Національної академії медичних наук України» з 01.11.2018 року, тимчасово, Оклад відповідно тарифікації. Стажування 5 змін. Керівник стажування ОСОБА_4 КОД НОМЕР_2 . Вступний інструктаж з охорони праці пройшов, що підтверджуєтеся витягом з наказу №174-л від 30.10.2018 року.

Відповідно наказу Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П.Філатова Національної академії медичних наук України» №206-л від 14.12.2018 року ОСОБА_1 , сторожа сторожової охорони було звільнено 31.12.2018 року, по закінченню строку тимчасової роботи, п. 2 ст. 36 КЗпП України. Підстава: закінчення строку тимчасової роботи.

Зазначені фактичні обставини були встановлені судами 1ї та апеляційної інстанції за розглядом справи № 522/6582/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім.В.П.Філатова Національної академії медичних наук України» про визнання наказу незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, поданим ОСОБА_1 у квітні 2019 року.

Рішенням Приморського районного суду від 03.12.2019 за розглядом справи №522/6582/19 було відмовлено у позові.

Постановою Одеського апеляційного суду від 19.03.2020 апеляційну скаргу задоволено частково, рішення першої інстанції скасовано. Суд апеляційної інстанції зазначив, що приймаючи рішення суд першої інстанції відмовив у позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, при цьому не розглянув спір за суттю. Розглянувши справу по суті апеляційний суд відмовив у задоволені позову за безпідставністю вимог позивача та пропущеним строком звернення до суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили та не оскаржена позивачем.

Постановою Одеського апеляційного суду від 19.03.2020 у справі № 522/6582/19 встановлено такі обставини стосовно сторін у цій справі.

Згідно довідки про доходи від 30.05.2019 року №01-388 ДУ «Інституту очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» заробітна плата за період листопад-грудень 2018 року ОСОБА_1 становить 7892,02, з урахуванням утримання до виплати належить 6353,08 грн..

Відповідно листа від 25.07.2019 №01-526 ДУ «Інституту очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» у травні 2019 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена грошова компенсація за всі невикористані ОСОБА_1 дні щорічної відпустки при звільненні у сумі 526,12 грн., утриманий військовий збір у сумі 7,89 грн. До виплати на картку ОСОБА_1 належить 518,23 грн.

Відповідно виписки за контрактом НОМЕР_1 позивачу було зараховано 04/12/18 року 3115,78 грн., 20/12/18 3158,38 грн. та 05/06/19 - 518,23 грн..

Із табелів використання робочого часу за листопад, грудень 2018 року та січень 2019 року вбачається, що в січні 2019 позивач не табелювався, відомості про чергування позивача в січні 2019 відсутні, тобто трудову діяльність в установі позивач з 1 січня 2019 не здійснював.

Також судом встановлено, що у грудні 2019 року ОСОБА_5 звертався до суду з позовом до відповідача про витребування трудової книжки.

Рішенням Приморського районного суду від 16.07.2020 у справі № 522/20186/19 у задоволені позову відмовлено. Судом встановлено факт отримання трудової книжки позивачем, а також зазначено про встановлення цього факту вищенаведеними рішеннями судів. Рішення набрало законної сили та не оскаржене позивачем.

Частиною 4 та 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналіз частини першої статті 94 КЗпП, частини першої статті 1, статті 2 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР "Про оплату праці", з урахуванням офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці", викладеного в Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, дає підстави для висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не може кваліфікуватися як плата за виконану роботу, тобто ці кошти не є заробітною платою, що підлягає виплаті на підставі трудового договору.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 30.09.2020 року по справі №826/14043/17.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Стаття 233 КЗпП України встановлює тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.20, 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99 р., вбачається. Що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Згідно рішення Конституційного Суду України у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 вбачається, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Разом із тим у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуск строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

За викладеного суд вважає доведеними обставини того, що ОСОБА_5 був звільнений відповідачем 31.12.2018 року та позивач був обізнаний про своє звільнення ще 31.12.2018 року, про що свідчить отримання ним трудової книжки того ж дня.

При цьому, суд апеляційної інстанції за розглядом справи №522/6582/19 зазначив, що доводи позивача про те, що з наказом про звільнення він був ознайомлений лише 13.03.2019 не спростовують факту отримання трудової книжки, а відтак усвідомлення факту звільнення.

При цьому суд вбачає, що дійсно при звільненні з позивачем не було проведено повний розрахунок та компенсація за невикористанні дні відпустки у сумі 518, 23 грн. були зараховані на рахунок позивача лише 05.06.2019 року.

Таким чином, дійсно з 01 січня 2019 року по 05 червня 2019 року з боку відповідача була затримки розрахунку з ОСОБА_1 по заробітній платі (компенсації за невикористану відпустку), яку він мав право отримати при звільненні.

Зважаючи на те, що фактично кошти за невикористані дні відпустки були нараховані позивачу 05.06.2019 року, то за захистом своїх прав він повинен був звернутись у тримісячний строк, тобто до 06.09.2019 року.

Між тим, із даним позовом позивач звернувся до суду лише 06.11.2020 року (дата реєстрації позову в автоматизованій системі суду). Згідно пояснень позивача, наданих ним у судовому засіданні 18.01.2021 року, даний позов був відправлений ним до суду простою поштою 18 травня 2020 року. При цьому належних доказів щодо відправки позивачем поштою позову до суду 18.05.2020 не було позивачем підтверджено, хоча позов надійшов до суду 06.11.2020р., та суду є очевидним та обставина, що проста кореспонденція не могла доставлятися Укрпоштою по місту протягом 5 місяців.

При цьому поважності причин не звернення до суду з відповідними позовом у строк із 06.06.2019 року по 18.05.2020 року позивачем не наведено. Посилання сторони позивача на те, що в судах розглядалось питання щодо правомірності його звільнення суд вважає недоцільними, оскільки дані обставини, не передбачені ст. 223 КЗпП, від яких залежить відлік строків давності.

Таким чином, із огляду на викладене суд приходить до висновку про неповажність причин пропуску позивачем строків звернення до суду з даним позовом, відсутність правових підстав на їх поновлення, та відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_5 ..

При цьому суд додатково звертає увагу на непропорційні заявлених позовних вимог (згідно розрахунку позивача середній заробіток за час затримки розрахунку становить 20 519, 25 грн.) розміру коштів, які не були виплачені позивачу своєчасно (компенсація за невикористані дні відпустки у розмірі 518, 23 грн..).

Також, з урахуванням викладеного, не підлягають й задоволенню позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, що є похідними та могли б бути задоволені лише в разі задоволення позовних вимог про стягнення з Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П.Філатова Національної академії медичних наук України» сум, які описані вище.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.43,55 Конституції України, ст.94, 116, 117, 232, 233, 235 КЗпП України, ст..ст.15,16, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 1,3, 4-13, 19, 28, 42, 43, 48, 49, 52, 58, 69, 76-82, 89, 90, 95, ч.1 ст.223, 229, 234, 241, 242-246, 247, 258, 259, 263-265, 268, 274, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П.Філатова Національної академії медичних наук України» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів (ст.ст.354,355,ЦПК України). Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 28.04.2021 року.

Суддя Домусчі Л.В.