Постанова

Іменем України

29 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 211/2682/16-ц

провадження № 61-10324св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дацко Віктор Ярославович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року у складі судді Ткаченко С. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацка В. Я., про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 28 вересня 2008 року він за договором купівлі-продажу купив у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 87 років та після її смерті він дізнався, що ОСОБА_3 24 березня 2012 року склала заповіт та все належне їй майно заповіла ОСОБА_2 .

Позивач вважав, що на час укладання заповіту ОСОБА_4 була психічно хворою особою, не керувала своїми діями та не могла розуміти значення своїх дій. У період з 2010 року до моменту смерті вона скаржилася на тяжкий стан здоров`я, психічні розлади, занепад психічної та фізичної діяльності. Останній раз він спілкувався з нею 29 лютого 2012 року і у нього склалося враження, що вона психічно хвора.

Позивач посилаючись на частину першу статті 225 ЦК України вважав, що заповіт складено особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними через стан здоров`я і на цій підставі просив визнати заповіт недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю вимог, оскільки доказів невідповідності дійсної волі заповідача ОСОБА_3 положенням оспорюваного заповіту та того, що волевиявлення заповідача при складанні заповіту не було вільним, позивачем не надано.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що визнання заповіту недійсним (нікчемним) на теперішній час не тягне для позивача жодних правових наслідків, натомість позивач у справі є боржником відповідача, відповідно до оспорюваного заповіту; позивач у справі не є заінтересованою особою, яка наділена правом на звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним (нікчемним). За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не наділений правом на звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним (нікчемним), у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2019 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу з суду першої інстанції.

У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги того, що у ОСОБА_3 було відсутнє волевиявлення, а заповіт складений з порушенням таємниці заповіту та недотриманням вимог частини четвертої статті 207, частини першої статті 1248, частини першої статті 1253 ЦК України; судом апеляційної інстанції розглянуто апеляційну скаргу без участі заявника та не розглянуто клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи.

У липні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 24 березня 2012 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті, склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Дацко Я. О., відповідно до якого усе майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі, все те, що буде за законом належати їй на день смерті та що згідно із законодавством може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків, заповіла ОСОБА_2 .

Заповіт виготовлений нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів на прохання заповідача, до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_3 і власноруч нею підписаний в присутності нотаріуса (а. с. 25 т. 1).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с.19 т. 1).

Вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 вересня 2010 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України та призначено покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі. На підставі статті 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбуття покарання з випробувальним терміном строком на 1 рік 6 місяців. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 142 751,00 грн в рахунок відшкодування матеріальних збитків.

18 жовтня 2010 року Довгинцівським відділом державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, на підставі виконавчого листа Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 вересня 2010 року відкрито виконавче провадження з примусового стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 142 751,00 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу II «Перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, як позов щодо встановлення нікчемності заповіту з підстав складення заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, так і позов про визнання заповіту недійсним з підстав відсутності вільного волевиявлення заповідача і не відповідності заповіту його волі, може бути подано до суду виключно заінтересованою особою, тобто особою, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному правочині (заповіті).

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання заповіту недійсним (нікчемним), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Критерієм визначення заінтересованості позивача є: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання заповіту недійсним (нікчемним) майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті визнання заповіту недійсним (нікчемним) (права, майно).

Статтями 1217, 1258 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до частини першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. He допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах (частина перша статті 1257 ЦК України), тобто з дотримання вимог статей 1268, 1270 ЦК України щодо прийняття спадщини у шестимісячний строк, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон чи договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Встановивши, що відповідно до складеного ОСОБА_3 заповіту позивач, який є боржником у виконавчому провадженні зі стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_3 , є боржником відповідача у справі, якому ОСОБА_3 заповіла усе майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі, все те, що буде за законом належати їй на день смерті та що згідно із законодавством може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь-яких винятків, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не є заінтересованою особою, яка наділена правом на звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним (нікчемним).

Таким чином, з урахування того, що позивач не є учасником спадкових правовідносин після смерті ОСОБА_3 , а інтерес з уникнення сплати коштів, стягнутих за вироком суду із винної особи законом не охороняється, висновок суду апеляційної інстанції відповідає обставинам справи і чинному законодавству.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги того, що у ОСОБА_3 було відсутнє волевиявлення, заповіт складений з порушенням таємниці заповіту та недотриманням вимог частини четвертої статті 207, частини першої статті 1248, частини першої статті 1253 ЦК України, а судом апеляційної інстанції розглянуто апеляційну скаргу без участі заявника та не розглянуто клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи є необґрунтованими та не спростовують висновків суду про те, що визнання заповіту недійсним (нікчемним) на теперішній час не тягне для позивача жодних правових наслідків, натомість позивач у справі є боржником відповідача, відповідно до оспорюваного заповіту та не є заінтересованою особою, яка наділена правом на звернення до суду з позовом про визнання заповіту недійсним (нікчемним).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року в незміненій частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук І. М. Фаловська