Провадження № 22-ц/802/540/21 Категорія: 39 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А. К.

суддів Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,

секретар Концевич Я. О.,

з участю: представника позивача Мельник В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 січня 2021 року -,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, який обгрунтувало тим, що 01 серпня 2008 року між банком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір в сумі 18232,98 доларів США, із сплатою 15 % відсотків річних, на строк по 31 липня 2015 року.

За умовами даного договору відповідач ОСОБА_1 зобов`язувався для погашення заборгованості за кредитом здійснювати на рахунок банку щомісячний платіж.

Оскільки ОСОБА_1 порушив умови договору, не повертав банку своєчасно грошові кошти, то позивач просив стягнути з нього всю суму заборгованості, яка на 26 серпня 2015 року становить 47322,13 доларів США і складається з: 10090,45 доларів США заборгованості за кредитом; 5904,90 доларів США заборгованості по процентах; 2017,11 доларів США заборгованості по комісії; 27045,71 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 11,05 доларів США штраф (фіксована частина); 2252,91 доларів США штраф (процентна складова) та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2016 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 27 березня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 27 березня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 січня 2021 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 9 896,15 доларів США заборгованості за кредитом № VO10AN68048607 від 01 серпня 2008 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 416,25 гривень.

В задоволенні решти позову відмовити.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення в частині відмови у позовних вимогах скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Відповідач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Судом встановлено, що 01 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір № VO10AN68048607, відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач отримав кредит на суму 18232,98 доларів США з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 15 % річних та з кінцевим строком повернення до 31 липня 2015 року (а.с. 8-16, Т. І).

Відповідно до пункту 17.1 договору банк надав відповідачу кредит у розмірі 18232,98 дол. США, при цьому частина кредиту у розмірі 16767,24 дол. США надається з метою придбання позичальником автомобіля; частина кредиту у розмірі 923,28 дол. США - для оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту у розмірі 7,33 дол. США - для оплати реєстрації предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; частина кредиту у розмірі 503,02 дол. США - для оплати винагороди банку за надання фінансового інструменту; частина кредиту у розмірі 32,11 дол. США - для оплати вартості поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитно-заставним договором ОСОБА_1 передав в заставу банку автомобіль марки HYUNDAI Accent, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, що належав йому на праві власності на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 31 липня 2008 року (пункти 8.1, 17.9 договору).

Згідно із пунктами 17.10 договору сторони погодилися, що на дату підписання цього договору вартість предмета застави становила 77900 грн.

За змістом пункту 17.3 договору якщо відповідно до пункту б) статті 17.1.3 договору в загальний розмір кредиту не включено суму перших страхових платежів за договорами страхування, позичальник зобов`язується на день укладання даного договору надати банку відповідні договори страхування та докази сплати страхових платежів. Зокрема, за відповідним договором страхування предмет застави повинен бути застрахований на суму 77900 грн на строк 12 місяців на користь банку від ризиків КАСКО.

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитно-заставним договором № VO10AN68048607 від 01 серпня 2008 року належним чином не виконав.

Останній платіж за кредитно-заставним договором № VO10AN68048607 від 01 серпня 2008 року ОСОБА_1 здійснив 12 серпня 2009 року, та в подальшому припинив погашення заборгованості.

07 листопада 2009 року у зв`язку з простроченням сплати обов`язкових платежів за кредитно-заставним договором працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» в присутності ОСОБА_1 оглянуто та вилучено предмет застави, а саме: транспортний засіб «Hyundai Accent», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску (а.с. 125, Том І).

09 листопада 2009 року ОСОБА_1 було видано довіреність на продаж від його імені працівником ПАТ КБ «Приватбанк» транспортного засобу «Hyundai Accent», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску.

Згідно з довідкою Територіального сервісного центру 0741 від 01.03.2017 №31/3/1-505 транспортного засобу «Hyundai Accent», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, який належав ОСОБА_1 24.11.2009 знятий з обліку.

Відповідно до виписки по рахунку та меморіального ордеру від 17 грудня 2009 року № РТ027ВОТК1 від продажу транспортного засобу «Hyundai Accent», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, ПАТ КБ «Приватбанк» отримано 9 763,68 доларів США та зараховано на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 .

Пунктом 4.7. кредитно-заставним договором № VO10AN68048607 від 01 серпня 2008 року передбачено, що кошти, отримані Банком від позичальника для погашення заборгованості, направляються для її погашення в такій черговості: 1) для відшкодування витрат/збитків, яких зазнав Банк за Договором (зокрема, згідно із статями 3.4.1,3.4.2, 6.2.7 Договору); 2) для оплати неустойки згідно із статтею 14 Договору; 3) для оплати простроченої заборгованості за винагородами; 4) для оплати простроченої заборгованості за процентами; 5) для оплати простроченої заборгованості за наданим Кредитом; 6) сума, що залишилася, направляється на погашення Заборгованості в такій послідовності: (1) за винагородами, (2) за процентами, (3) за наданим Кредитом.

Після зарахування грошових коштів від продажу транспортного засобу розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитно-заставним договором № VO10AN68048607 від 01 серпня 2008 року становив 9 896,15 доларів США.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і у встановлений законом строк.

Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами кредитно-заставного договору сторони визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника, деталізувавши його обов`язок повернути весь борг частинами та встановили самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку - дострокове повернення всієї суми кредиту, виплати процентів за користування кредитом, виконання всіх інших грошових зобов`язань за договором у повному обсязі, а також можливість одностороннього розірвання договору банком, розірвання договору у судовому порядку та звернення стягнення на предмет застави тощо.

У постанові від 26.06.2019 у даній справі Верховний Суд зазначив, що добровільна передача заставного майна у рахунок погашення заборгованості за кредитом не змінює строк виконання зобов`язання за кредитним договором.

Верховний Суд дійшов висновку, що фактичні обставини справи не встановлені, у зв`язку з чим ухвалені судові рішення скасована, справу передано на новий розгляд .

Апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 26.06.2019, та переглядаючи рішення суду першої інстанції, виходить з такого.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Оскільки сторони визначили строк усунення позичальником порушення умов договору та правовий наслідок неусунення - дострокове повернення кредиту у договорі, то саме він застосовується під час визначення обсягу заборгованості позичальника за процентами, штрафними санкціями, обрахування позовної давності та строку існування поруки.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 1 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу» (далі - Закон № 2654-XII) застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до статті 19 Закону № 2654-XII за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано.

Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (частини перша, друга статті 20 Закону № 2654-XII).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позичальник належним чином взяті на себе зобов`язання не виконував, своєчасно та в погодженому з кредитором розмірі платежі у рахунок погашення заборгованості не вносив відповідно до кредитно-заставного договору № VO10AN68048607 від 01 серпня 2008 року, у зв`язку з чим 07 листопада 2009 року позивач із застосуванням процедури, визначеної у пункті 12.2.2. кредитно-заставного договору, здійснив вилучення у відповідача предмета застави.

Розділом 12 кредитно-заставного договору визначено поняття дефолту.

Відповідно до пункту 12.1. кредитно-заставного договору, подією дефолту вважається, крім іншого, затримання позичальником частин наданого кредиту та/або процентів щонайменше один календарний місяць, перевищення заборгованості більше як на 10% суми наданого кредиту, несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми наданого кредиту.

Пунктом 12.2.1., 12.2.2 кредитно-заставного договору передбачено, що у разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні ставиться вимога про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі. Позичальник зобов`язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному реєстрі.

У пункті 12.2.4 кредитно-заставного договору передбачено, що якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт (або з моменту реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави , якщо дата такої реєстрації буде пізнішою) позичальник усуне подію дефолту, вимоги банку зазначені у повідомленні, втрачають чинність.

Пунктом 12.2.5 зазначеного договору визначено, якщо протягом строку, вказаного у пункті 12.2.4, позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов`язаний негайно повернути суму кредиту у повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов`язання за договором у повному обсязі, а банк має право, за своїм вибором, здійснити одну або декілька з наступних дій: згідно зі статтею 651 ЦК України) здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення, розірвати договір у судовому порядку, звернути стягнення на предмет застави в порядку, визначеному у статті 12 договору, застосувати будь-який спосіб захисту своїх прав, дозволений законодавством України.

Згідно з пунктами 13.2., 13.3., 13.9. кредитно-заставного договору банк має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави в один з таких способів: передача предмета застави у власність банку; продаж предмета застави третій особі; звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса; будь-який інший спосіб, дозволений законодавством, або звернутися до суду.

Відповідно до наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що подія дефолту настала і для її усунення позичальник передав предмет застави банку.

З наведеного слідує, що банк застосував передбачену договором процедуру дефолту, що призвело до зміни строку повернення кредиту.

Аналогічний висновок також викладений Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 357/19764/15-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 753/3519/17, від 29 липня 2020 року у справі № 639/1758/15.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18) висловила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Застосувавши процедуру дефолту, передбачену кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» використало право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, а також сплати відсотків, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, що призвело до зміни строку повернення кредиту на підставі частини другої статті 1050 ЦК України, тому подальше нарахування відсотків та пені не допускалося, а відтак примусове стягнення заборгованості можливе тільки у розмірі, яка залишилася після зарахування грошових коштів від продажу автомобіля.

Вимоги банку про стягнення заборгованості з урахуванням суми комісії є безпідставними, у зв`язку з таким.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону України від 13 січня 2006 року № 3161-IV, чинній на момент укладення кредитного договору) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Згідно із Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено новим абзацом: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною».

Застосовуючи положення рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, колегія суддів дійшла висновку про припинення права банку на отримання усіх платежів, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, незалежно від часу укладення кредитного договору, що відповідає імперативному припису частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у наведеній редакції.

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за надання фінансового інструменту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

У кредитному договорі не зазначено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначено які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу, тому апеляційний суд дійшов висновку, про правильність висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог Банку про стягнення комісійної винагороди у сумі - 2017,11 доларів США, оскільки стягнення щомісячної комісійної винагороди суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до пунктів 14.2 та 14.3 кредитно-заставного договору № VO10AN68048607 від 01 серпня 2008 року у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених статтями договору, щодо сплати винагород та процентів, він сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочення, а у випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченої статтею договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочення. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховується.

Згідно з пунктом 14. 9 договору при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн плюс 5% від суми невиконаного зобов`язання.

Згідно з положенням статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення з відповідачів штрафів у розмірі 250 грн (фіксована частина) та 4 045, 80 доларів США (процентна складова).

Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 січня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді