Якимівський районний суд Запорізької області
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 330/206/20

2/330/6/2021

"21" квітня 2021 р. Якимівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Нестеренко Т.В.

при секретарі - Корнієнко М.М.

за участю представника позивача - адвоката Карягіна П.І.,

за участю відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Фоменка О.С.,

представника третьої особи - Захарова М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Якимівка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області про визначення місця проживання малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до Якимівського районного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини В обгрунтування поданої позовної заяви посилається на те, що 30 липня 2016 року вона уклала шлюб з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_4 . Позивач та відповідач ОСОБА_4 прожили у спільному шлюбі невеликий час, вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини, але з липня 2019 року не проживають разом.Під час шлюбу сторони проживали в квартирі АДРЕСА_1 який належить батькам відповідача.Після фактичного припинення шлюбу позивач переїхала проживати до своєї матері за адресою квартира АДРЕСА_2 .Син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишився проживати разом з батьком так як батько не бажав щоб син проживав разом зі нею.З метою визначення місця проживання дитини позивач вимушена була звернутися до комісії з питань захисту прав дітей Якимівської селищної ради та 20 листопада 2019 року отримала рішення Виконавчого комітету Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області №323 яким визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 разом з матір`ю ОСОБА_2 .Відповідач по справі не виконує рішення Виконавчого комітету Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області №323 яким визначено місце проживання дитини та утримує сина у себе та не передає дитину матері.З урахуванням обставин викладених вище позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав.На підставі викладеного позивач просила суд визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця місто Мелітополь, Запорізької області з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженкою міста Запоріжжя та стягнути з відповідача судові витрати.

27.02.2021 року від представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Фоменка О.С. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого сторона відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки позивачка покинула чоловіка та сина без пояснення причин,протягом тривалого часу не спілкувалася з сином та не виявляла бажання з ним бачитись. Позивачка ніде не працює, постійного місця проживання не має, не переймається фізичним та моральним станом дитини. Крім того, відповідач має всі необхідні умови для належного виховання та розвитку дитини. Щодо рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітнього сина, зазначив, що не було дотримано обов`язкову процедуру, необхідну для прийняття рішення, а саме визначаючи місце проживання дитини лише з підстав того, що позивач є матір`ю дитини без надання доказів на підтвердження того, що вона має дохід та спроможна самостійно утримувати малолітню дитину. На підставі наведеного просив суд визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком дитини ОСОБА_1 за адресою реєстрації даних осіб: АДРЕСА_1 .

14.03.2020 року на адресу суду від позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій зазначила, що вважає вимоги зазначені у відзиві такими , що не підлягають задоволенню. Просила повернути без розгляду відзив на позовну заяву як такий, що не відповідає вимогам ст.178 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 , адвокат Карягін П.І. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

У судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явилася, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду її позовної заяви, причини своєї неявки не повідомила, заяв та заперечень до суду не надала.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 просили відмовити у задоволенні позовних вимог та визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком дитини.

У судовому засіданні представник третьої особи, органу опіки та піклування Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області просив залишити вирішення даної справи на розсуд суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 29 листопада 2019 року рішенням Якимівського районного суду Запорізької області.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 ).

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 13.02.2020 року стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частки з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. тобто з ІНФОРМАЦІЯ_7 і до ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Відповідно до висновку Комісії з питань захисту прав дітей Якимівської селищної ради від 14.11.2019 року, рекомендовано визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Рішенням Виконавчого комітету Якимівської селищної ради від 20.11.2019 року №323 визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки Переможненського старостинського округу Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області №29 від 10.01.2020 року, ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 та має склад сім`ї: мати ОСОБА_7 та бабуся ОСОБА_8 ..

Відповідно до довідки Переможненського старостинського округу Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області №785 від 06.12.2019 року малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території старостинського округу за адресою: АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 не проживає.

Відповідно до довідки №87/18/03-06 від 14.01.2020 року виданої Якимівською районною філією Запорізького обласного центру зайнятості, ОСОБА_2 зареєстрована як безробітна з 19.11.2019 року.

Відповідно до довідки Якимівської селищної ради Запорізької області №102 від 24.02.2020 року, за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 ..

Відповідно до довідок Горьківського старостинського округу Якимівського району Запорізької області №204 від 19.02.2020 року та №439 від 25.08.2020 року малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає разом з батьком ОСОБА_1 , бабусею ОСОБА_12 та дідусем ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який належить ОСОБА_13 ..

Відповідно до характеристики КВ Якимівської селищної ради №149 від 25.08.2020 року, позивач ОСОБА_1 за місцем свого проживання характеризується позитивно, алкогольними напоями не зловживає, живе за рахунок ведення домашнього підсобного господарства.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, виданого Виконавчим комітетом Якимівської селищної ради №440 від 25.08.2020 року, ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 , будинок знаходиться в задовільному стані, в будинку є все необхідне, матеріальне положення сім`ї задовільне.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,2847 га за адресою: АДРЕСА_3 .

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, позивач проживала разом із ними однією сім`єю, але в червні 2019 року ОСОБА_2 зібрала свої речі та поїхала до своєї матері, про причини від`їзду не повідомила, при цьому дитину, ОСОБА_4 , залишила. Через місяць позивачка приїхала та поїхала з сім`єю відповідача відпочивати на море, по приїзду додому, знову зібрала речі та поїхала до своєї мами, дитину знову залишила, після чого з`являлася приблизно один раз на місяць. У серпні 2020 року її сину, ОСОБА_4 виповнилося чотири роки, проте ОСОБА_2 , як мати, його навіть не привітала. На теперішній час вона на телефонні дзвінки не відповідає, протягом останнього року взагалі не з`являлася.

Оцінюючи надані позивачем письмові докази, суд вважає, що враховуючи інтереси дитини, позицію щодо позовних що місце проживання дитини повинно бути визначено разом з матір`ю, за місцем реєстрації матері або проживання, а також з врахуванням того що відповідач не чинить жодних перешкод у спілкуванні з дитиною, а позивач не бере участі у її вихованні, відповідно до досліджених доказів у судовому засіданні судом не встановлено підстав для задоволення позову та позивачем не надано жодних доказів, які могли б бути підставою для задоволення позову.

Слід зазначити, що позивачка ОСОБА_2 неодноразово в судові засідання не з`являлася, позовні вимоги не підтримувала, тому суд приходить до висновку, що не бажання позивача надавати пояснення, зазначити бажання матері, щоб її малолітня дитина проживала разом з нею, яка протягом чотирьох років проживає разом з батьком, відповідачем ОСОБА_1 та його батьками, для захисту своїх інтересів та сімейних відносин з дитиною, свідчить про небажання позивача ОСОБА_2 брати участь у вихованні, розвитку та утриманні своєї малолітньої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Ч. 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Ч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до відзиву представника відповідача та відповідача, із вимогами щодо встановлення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, суд приходить до висновку, що зазначені вимоги задоволенню не підлягають, так як відповідно до ст. 175 ЦПК України, вони повинні бути викладені у формі позовної заяви.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, враховуючи, що судом встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вже протягом чотирьох років проживає разом з відповідачем ОСОБА_1 та його батьками.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей, та вищевказана позиція узгоджується із позицією Верховного Суду та керуються правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 344/2561/16-ц (провадження № 61-12422св18) та постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 711/11527/17 (провадження № 61-18882ск19), тож враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи, що на даний час малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де для його проживання створені належні умови, батько дитини має самостійний дохід, в той час як мати проживає у будинку, у якому відсутні умови для проживання малолітньої дитини, на даний час офіційно не працевлаштована, доходу не має, від сплати аліментів на утримання сина ухиляється, її потреби та спроможність матері виконувати батьківські обов`язки з виховання сина та догляду за ним, визначені як складні, на підставі чого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.141, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст.ст.8, 11, 12, 81, 265-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області про визначення місця проживання малолітньої дитини - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Т.В. Нестеренко