Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 520/13358/17

провадження № 61-17833св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивачі: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Глушко 22», ОСОБА_1 ,

відповідачі: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський», ОСОБА_2 , Департамент міського господарства Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,

третя особа - Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 лютого 2020 року у складі судді Бескровного Я. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Улистопаді 2017 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Глушко 22» (далі - ОСББ «Глушко 22») звернулося до суду з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський» (далі - КП «ЖКС «Чорноморський»), ОСОБА_2 , Департамента міського господарства Одеської міської ради, Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради (далі - КП «БТІ» Одеської міської ради), про визнання протиправними та скасування розпоряджень, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та виселення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 2012 році без згоди мешканців будинку АДРЕСА_1 відповідачем ОСОБА_2 , яка є двірником ділянки № 6 КП «ЖКС «Чорноморський», зайнято для проживання допоміжне приміщення будинку, а саме колясочну, яке розташоване у другому парадному під`їзді вказаного будинку.

Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 8 лютого 2012 року № 106 змінено функціональне призначення нежилого приміщення на АДРЕСА_1 під службову жилу квартиру з присвоєнням їй номера АДРЕСА_2 та включено квартиру до числа службового житла й передано КП «ЖКС «Чорноморський» для подальшого розподілу працівникам підприємства.

Позивач вказував, що унаслідок прийняття зазначеного розпорядження порушено права співвласників багатоквартирного будинку, оскільки всупереч діючому законодавству частка у спільному майні вибула з володіння співвласників багатоквартирного будинку без їхньої згоди.

Відповідач ОСОБА_2 самовільно переобладнала нежиле приміщення - колясочну, без належних документів.

Згідно з Інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 27 жовтня 2017 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради видано ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частках.

З огляду на викладене та, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСББ «Глушко 22» просило визнати незаконним та скасувати розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 08 грудня 2012 року № 106 «Про зміну функціонального призначення нежилого приміщення з подальшим використанням як службового житла на АДРЕСА_1 ; скасувати розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 29 серпня 2017 року № 436 «Про виключення із числа службових приміщень однокімнатної квартири АДРЕСА_2 »; скасувати розпорядження органу приватизації Департамента міського господарства Одеської міської ради від 27 жовтня 2017 року № 280361 щодо передачі у приватну спільну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 ; визнати недійсним свідоцтво на право власності на житло серії та номеру НОМЕР_2, видане 27 жовтня 2017 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №01 згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 39504952 від 05 лютого 2018 року; виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 ; встановити порядок виконання рішення суду.

У червні 2018 року ОСОБА_5 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернувся до суду з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, КП «ЖКС «Чорноморський», ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамента міського господарства Одеської міської ради, Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - КП «БТІ» Одеської міської ради, про визнання протиправними та скасування розпоряджень, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виселення, встановлення порядку виконання судового рішення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він підтримує у повному обсязі вимогиОСББ «Глушко 22», які є обґрунтованими та захищають інтереси співвласників багатоквартирного будинку, та вказував, що ОСОБА_2 самовільно, без дозволу співвласників багатоквартирного будинку зайняла та переобладнала підсобне приміщення - колясочну.

У червні 2018 року ОСОБА_1 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернувся до суду з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, КП «ЖКС «Чорноморський», ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Департамента міського господарства Одеської міської ради, Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - КП «БТІ» Одеської міської ради, про визнання протиправними та скасування розпоряджень, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, виселення, встановлення порядку виконання судового рішення.

ОСОБА_1 зазначав, що він є співвласником квартири АДРЕСА_3 та є співвласником допоміжних приміщень будинку, в тому числі і колясочної.

ОСОБА_2 переобладнала і заселилася у допоміжне приміщення будинку - колясочну без належних правових підстав, а Київська районна адміністрація Одеської міської ради вийшла за межі свої повноважень та у порушення норм чинного законодавства розпорядилася майном, яке є власністю співвласників багатоквартирного будинку.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 20 червня 2018 року позов ОСОБА_5 залишено без розгляду у зв`язку з поданням позивачем заяви про залишення позову без розгляду.

РішеннямКиївського районного суду міста Одеси від 27 лютого 2020 року позови ОСББ «Глушко 22» та ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 08 лютого 2012 року № 106 «Про зміну функціонального призначення нежитлового приміщення з подальшим використанням як службового житла на АДРЕСА_1 ».

Скасовано розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 29 серпня 2017 року № 436 «Про виключення із числа службових приміщень однокімнатної квартири АДРЕСА_2 ».

Скасовано розпорядження органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 27 жовтня 2017 року № 280361 щодо передачі у приватну спільну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 .

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло серії та номеру НОМЕР_2 , видане 27 жовтня 2017 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №01 згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 39504952 від 05 лютого 2018 року.

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 з наданням іншого жилого приміщення, надати яке зобов`язано Київську районну адміністрацію Одеської міської ради.

Визначено наступний порядок виконання цього рішення, у разі набрання ним законної сили:

- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 може бути виселено з квартири АДРЕСА_2 тільки після надання їм Київською районною адміністрацією Одеської міської ради іншого жилого приміщення;

- після виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 це рішення є підставою для припинення права власності зазначених осіб на квартиру АДРЕСА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне нерухоме майно вибуло всупереч волі ОСОБА_1 , який є співвласником допоміжних приміщень у багатоквартирному будинку. Таке право порушено відповідачами, які вчинили дії, направлені на порушення права власності позивача та позбавлення його об`єкта права власності.

Прийняття Київською районною адміністрацією Одеської міської ради розпорядження від 08 лютого 2012 року № 106 «Про зміну функціонального призначення нежилого приміщення з подальшим використанням як службового житла на АДРЕСА_1 » є втручанням у право позивача ОСОБА_1 володіти своїм майном у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), унаслідок чого його позбавили майна і таке позбавлення не ґрунтується на законі.

Крім того, згідно з висновком судового експерта Гончар Н. В. від 18 липня 2019 року № 79 квартира АДРЕСА_2 не відповідає будівельним, санітарно-технічним нормам, оскільки її розмір є меншим межі норми жилої площі.

Оскільки позивач ОСОБА_1 втратив свою власність внаслідок дій органу місцевого самоврядування, то спірні розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як і розпорядження органу приватизації Департамента міського господарства Одеської міської ради від 27 жовтня 2017 року, підлягають скасуванню.

Для повного захисту прав позивача підлягає скасуванню і свідоцтво про право власності на житло.

Порушене право позивача ОСОБА_1 підлягає відновленню шляхом виселення ОСОБА_2 та членів її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зі спірного приміщення, однак у зв`язку з тим, що чинним житловим законодавством таке виселення можливе лише з наданням іншого жилого приміщення, то надати таке жиле приміщення слід зобов`язати Київську районну адміністрацію Одеської міської ради як відповідний орган.

Суд першої інстанції вважав за доцільне визначити порядок виконання цього судового рішення, оскільки інша жила площа може бути надана відповідачу ОСОБА_2 та членам її сім`ї органом місцевого самоврядування не одночасно з виселенням із попереднього жилого приміщення.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 лютого 2020 року в частині встановлення порядку виконання судового рішення скасовано.

Встановлено новий порядок виконання рішення суду:

1) набрання законної сили рішення суду є підставою для скасування записів № 24670899, № 24670751, № 24670830 від 01 лютого 2018 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101;

2) зобов`язано Київську районну адміністрацію Одеської міської ради надати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 інше жиле приміщення;

3) виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_2 з наданням їм Київською районною адміністрацією Одеської міської ради іншого житлового приміщення.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, оцінивши належним чином докази у справі та перевіривши доводи і заперечення сторін, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Проте встановлюючи порядок виконання судового рішення суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 може бути виселено з жилого приміщення лише у разі надання їм іншого житла.

Однак такий спосіб виконання судового рішення є таким, що здійснюється під умовою, що є недопустимим. При цьому ОСОБА_2 погодилася зі способом виконання рішення суду, запропонованим позивачами.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі Київська районна адміністрація Одеської міської ради просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове судове рішення яким відмовити ОСББ «Глушко 22» та ОСОБА_1 в задоволенні позову до Київської районної адміністрації Одеської міської ради в частині визнання протиправними та скасування розпоряджень Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 08 лютого 2012 року № 106 та від 29 серпня 2017 року № 436 та зобов`язання надати інше жиле приміщення, посилаючись на неправильне застосування судами в цій частині норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про скасування розпорядження органу приватизації Департамента міського господарства Одеської міської ради від 27 жовтня 2017 року; визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло; виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири; встановлення порядку виконання рішення суду не оскаржувалися до суду касаційної інстанції, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не є предметом касаційного перегляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час прийняття оскаржуваних розпоряджень Київська районна адміністрація Одеської міської ради діяла в межах повноважень, визначених чинним на час їх прийняття законодавством.

ОСББ «Глушко 22» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 24 червня 2016 року, тому унаслідок прийняття Київською районною адміністрацією Одеської міської ради розпорядження від 08 лютого 2012 року не могли бути порушені права позивача ОСББ «Глушко 22».

Судами не надано оцінку та не враховано висновків технічного звіту щодо зміни функціонального призначення нежилого приміщення, виданого Державним підприємством «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція» (далі - ДП «ДНД ПВІ «НДІпроектреконструкція»), на підставі якого прийнято оскаржуване розпорядження. Зазначений технічний звіт не оскаржувався та не спростовано позивачем під час розгляду справи.

Київська районна адміністрація Одеської міської ради не надавала ОСОБА_2 спірне житло у загальному порядку надання житла в порядку черговості громадянам, що перебувають у державній квартирній черзі, а воно є службовим і перебуває у віданні КП «ЖКС «Чорноморський». Тому прийняттям розпорядження від 08 лютого 2012 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради лише виконувалася адміністративна функція щодо затвердження рішення КП «ЖКС «Чорноморський» про надання службового житла.

Зобов`язуючи Київську районну адміністрацію Одеської міської ради надати інше житло, суди не дослідили обставини справи та не надали оцінки, що у ради відсутній власний житловий фонд для розподілу жилої площі. Надання жилої площі відноситься до повноважень Одеської міської ради, після прийняття рішення якою, житло підлягає подальшому розподілу відповідно до черговості осіб, що перебувають на квартирному обліку.

У Київської районної адміністрації Одеської міської ради відсутній власний бюджет, тому покладаючи на неї обов`язок надати інше житло, судами не звернуто увагу, що виконання такого рішення буде покладено на Одеську міську раду, яка не була залучена до участі у справі.

Крім того, сімейним законодавством передбачено, що при розгляді судом спорів щодо виселення дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. Проте в матеріалах справи такий висновок відсутній та він не був предметом дослідження в судами попередніх інстанцій.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи порядок виконання судового рішення не звернув увагу, що на час прийняття судового рішення, а саме 16 січня 2020 року, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права законодавством не передбачено.

Заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19.

01 лютого 2021 року ОСББ «Глушко 22» та ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подали до Верховного Суду відзив, у якому просять касаційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

У січні 2021 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15 червня 2012 року ОСОБА_1 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 (а. с. 34, т. 2).

Установчими зборами співвласників багатоквартирного будинку на АДРЕСА_1 , проведеними 24 квітня 2016 року, з метою забезпечення захисту прав співвласників, дотримання ними обов`язків, належного утримання та використання спільного майна будинку створено ОСББ «Глушко 22» та затверджено статут.

24 червня 2016 року ОСББ «Глушко 22» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 19, т. 1).

У пункті 3 розділу ІІ статуту ОСББ «Глушко 22» визначено завдання та предмет діяльності об`єднання, до яких, в тому числі, відноситься і забезпечення реалізації прав співвласників на володіння та користування спільним майном (а. с. 8-18, т. 1).

Згідно з технічною характеристикою будинку на АДРЕСА_1 приміщення АДРЕСА_2 зазначено як побутове і складається з площі 15,6 кв. м (а. с.166, т. 1).

У 2011 році ДП «ДНД ПВІ «НДІпроектреконструкція» склало технічний звіт про можливість зміни функціональого призначення нежилого приміщення в жиле на АДРЕСА_1 (ймовірна квартира АДРЕСА_2 ).

У грудні 2011 року директором КП ЖКС «Чорноморський» на адресу Голови Київської районної адміністрації спрямовано клопотання (без номера та дати) про включення до числа службових квартир нежилого приміщення АДРЕСА_2 з метою подальшого розподілу двірнику дільниці № 6 ОСОБА_2 (а. с. 37, 96, т. 1).

Згідно з довідкою з Адресного реєстру міста Одеси від 05 грудня 2011 року № 338580/1 у адресному реєстрі міста Одеси зарезервовано квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 97, т. 1).

08 лютого 2012 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради прийнято розпорядження № 106 «Про зміну функціонального призначення нежилого приміщення з подальшим використанням як службового житла по АДРЕСА_1 », яким затверджено технічний висновок щодо зміни функціонального призначення нежилого приміщення на АДРЕСА_1 під службову жилу квартиру, з присвоєнням їй АДРЕСА_2 ; включено жилу квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 14,0 кв. м, жилою - 10,0 кв. м, до числа службового житла та передано КП «ЖКС «Чорноморський» для подальшого розподілу працівникам підприємства згідно з діючим законодавством; запропоновано КП «ОМБТІ та РОН» Одеської міської ради внести відповідні зміни до реєстраційних документів житлового будинку на АДРЕСА_1 (а. с. 38, т. 1).

Згідно з випискою з протоколу № 5 від 25 березня 2016 року розширеного засідання адміністрації та профспілкового комітету КП «ЖКС «Чорноморський» вирішено надати двірнику ОСОБА_2 службову квартиру АДРЕСА_2 , жилою площею 10,0 кв. м, загальною - 14,0 кв. м, на склад сім`ї з 3-х осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (син), ОСОБА_3 (донька) (а. с. 39, т. 1).

12 травня 2016 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради видано ОСОБА_2 ордер на службове жиле приміщення, а саме ізольовану квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 40, т. 1).

10 червня 2017 року ДП «ДНД ПВІ «НДІпроектреконструкція» виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 .

Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 29 серпня 2017 року № 436 задоволено клопотання керівництва КП «ЖКС «Чорноморський» та виключено із числа службових жиле приміщення квартири АДРЕСА_2 (а. с.140, 194, т. 1).

04 жовтня 2017 року між відповідачем ОСОБА_2 та Київською районною адміністрацією Одеської міської ради укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, за умовами якого наймодавець надав квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 та членам її сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у безстрокове користування (а. с. 233, т. 1).

Розпорядженням органу приватизації Департаменту міського господарства Одеської міської ради від 27 жовтня 2017 року № 280361 квартиру АДРЕСА_2 передано у спільну часткову власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частках.

27 жовтня 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 43, т. 1), яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 01 згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), за індексним номером 39504952 від 05 лютого 2018 року (а. с. 55, т. 1).

В порядку реалізації інвестиційної програми по встановленню вузлів обчислювання теплової енергії, узгодженої рішенням Одеської міської ради від 10 вересня 2015 року № 7031-VI, у 2016 році в зазначеному будинку було встановлено лічильник теплової енергії Multical 602, виробництва Данії. За технічними умовами теплолічильник повинен знаходитись поряд з елеваторним вузлом. Такий елеваторний вузол знаходиться під підсобним приміщенням будинку - колясочною, зайнятим відповідачем ОСОБА_2 .

Зазначене приміщення переобладнано ОСОБА_2 шляхом демонтажу труби зливової каналізації, проведення каналізації та труб водопостачання. Вони розміщені безпосередньо над засовом труби, яка подає теплопостачання.

У зв`язку з постійним затопленням підвалу зазначеного будинку і несвоєчасним відкачуванням води, Комунальним підприємством «Теплопостачання» міста Одеси на адресу ОСББ «Глушко 22» надавалися приписи від 11 травня 2017 року та від 19 травня 2015 року (а. с. 160, т. 1).

14 квітня 2017 року на адресу ОСББ «Глушко 22» від Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшов лист з роз`ясненням про те, що функціональне призначення підсобного приміщення будинку - колясочної змінено на підставі розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 08 лютого 2012 року № 106 (а. с. 137-138, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга Київської районної адміністрації Одеської міської ради задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправними та скасування розпоряджень Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 08 лютого 2012 року № 106 та від 29 серпня 2017 року № 436 та зобов`язання надати інше жиле приміщення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів та інше.

Згідно з частиною другою статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників.

Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, в судовому порядку недійсним може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акта недійсним є порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011 роз`яснено, що положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-XII зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСББ «Глушко 22» та ОСОБА_1 суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправними та скасування розпоряджень Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 08 лютого 2012 року № 106 та від 29 серпня 2017 року № 436 дійшов правильного висновку, що відповідач ОСОБА_2 всупереч процедурі приватизації набула у власність підсобне приміщення - колясочну, при цьому це приміщення є допоміжним, неподільним та спільним для користування усіма співвласниками багатоквартирного житлового будинку, призначене для забезпечення потреб усіх співвласників квартир та нежитлових приміщень, що розташовані у житловому будинку, тобто є підсобним (допоміжним).

У зв`язку з цим суди попередніх інстанцій в цій частині вимог обґрунтовано виходили з того, що внаслідок неправомірних дій відповідачів щодо віднесення спірного приміщення до службового житла та у подальшому його приватизації порушено права позивача ОСОБА_1 як співвласника житлового будинку.

Крім того суди правильно виходили з того, що прийняття Київською районною адміністрацією Одеської міської ради розпорядження від 08 лютого 2012 року № 106 є втручанням у право позивача ОСОБА_1 володіти своїм майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Одинокою матір`ю вважається жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька.

Суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що виселити ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення є порушенням норм житлового законодавства та принципу справедливості та добросовісності, що є порушенням Конвенції.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02).

Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96).

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У справі яка переглядається виселення ОСОБА_2 разом з дітьми без надання іншого жилого приміщення не буде пропорційним, бо вони несуть надмірний тягар.

У касаційній скарзі Київська районна адміністрація Одеської міської ради просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання надати інше жиле приміщення, проте не оскаржує ці судові рішення в частині вирішення позовних вимог про виселення.

Позовні вимоги про виселення та зобов`язання надати інше житло є взаємопов`язаними, тому не можуть розглядатися одна від одної окремо. Питання виселення не може розглядатися окремо від цілої вимоги в сукупності.

Вимога про виселення ОСОБА_2 разом з дітьми не оскаржується заявником у касаційному порядку, тому не може окремо оцінюватися вимога щодо надання іншого жилого приміщення, оскільки буде суперечити принципу справедливості та диспозитивності.

Крім того, у касаційній скарзі Київська районна адміністрація Одеської міської ради зазначила, що у них відсутня можливість надати ОСОБА_2 інше жиле приміщення, оскільки відсутній власний житловий фонд для розподілу жилої площі та власний бюджет, у зв`язку з чим фактично судове рішення підлягає виконанню Одеською міською радою.

Оскільки в силу положень статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а під час розгляду справи не виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 ЦПК України, які б давали підстави вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги, тому без розгляду питання про виселення касаційний суд позбавлений можливості розглядати справу і в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання надати інше жиле приміщення.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19 (змінюючи порядок виконання судового рішення не звернув увагу, що на час прийняття судового рішення, а саме 16 січня 2020 року, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права законодавством не передбачено), не заслуговують на увагу, оскільки встановлення апеляційним судом порядку виконання судового рішення, в тому числі і шляхом скасування записів про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , пов`язано з вимогами про виселення останніх із спірного приміщення, які заявником не оскаржуються до касаційного суду та в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про визнання протиправними та скасування розпоряджень Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 08 лютого 2012 року № 106 та від 29 серпня 2017 року № 436 та зобов`язання надати інше житло ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення в цій частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 27 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року в частині вирішення позовних вимог Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Глушко 22», ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Чорноморський», ОСОБА_2 , Департамента міського господарства Одеської міської ради, Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, про визнання протиправними та скасування розпоряджень Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 08 лютого 2012 року № 106 та від 29 серпня 2017 року № 436 та зобов`язання надати інше жиле приміщення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук