ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2021 року м. Чернівці

Справа № 727/2083/20

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2021 року м. Чернівці

Справа № 727/2083/20

Провадження № 22-ц/822/259/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І.М.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар - Тодоряк Г.Д.

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2020 року, головуючий у І-й інстанції - Семенко О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що згідно з договором дарування від 06 листопада 2014 року він є власником земельної ділянки площею 0,0468 га (кадастровий номер :16:003:0299), яка розташована в АДРЕСА_1 . В кінці літа 2019 року ним було замовлено винесення меж зазначеної земельної ділянки і з`ясовано, що сусідом ОСОБА_2 зі сторони будинку АДРЕСА_1 самовільно зайнято частину земельної ділянки шляхом встановлення огорожі, побудови навісу та частини будинку.

Відповідно до плану земельних ділянок площа самовільно зайнятої частини земельної ділянки, яка перебуває у власності, становить 0,0260 га, в тому числі під навісом - 0,0049 га та частиною будинку - 0,0017 га, та відмежована огорожею.

Вказував на те, що з метою здійснення контролю та фіксування факту самовільного зайняття земельної ділянки він звернувся з відповідною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області. Листом від 31 жовтня 2019 року № 260/6-19 Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області повідомило, що його звернення розглянуто і попередньо кваліфіковано як самовільне зайняття ОСОБА_2 земельної ділянки із земель приватної власності ОСОБА_1 , а також направлено інформацію до Держгеокадастру України для надання згоди на проведення позапланового заходу.

Повідомленням від 06 листопада 2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Чернівецькій області запрошено ОСОБА_2 для надання пояснень.

08 листопада 2019 року Державними інспекторами з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області ОСОБА_3 та ОСОБА_4 складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 54-ДК/527/АП/09/01-19, в якому встановлено, що ОСОБА_2 самовільно зайняв та використовує частину земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

Оскільки добровільно перенести огорожу, знести навіс, частину будинку та привести у відповідний стан земельну ділянку ОСОБА_2 не бажає, просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні самовільно зайнятої ним частини земельної ділянки кадастровий номер: :16:003:0299 (загальна площа ділянки 0,0468 га) площею 0,0260 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в АДРЕСА_1 та належить йому на підставі договору дарування земельної ділянки від 06 листопада 2014 року, який зареєстрований в реєстрі за № 6580, шляхом звільнення цієї земельної ділянки від будівель та огорожі (демонтажу огорожі, навісу площею 0,0049 га (49 кв. м.) та частини житлового будинку площею 0,0017 га (17 кв. м.) та привести дану земельну ділянку до стану, придатного для використання за цільовим призначенням.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2020 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні самовільно зайнятої частини земельної ділянки площею 0,0260 га шляхом її звільнення від будівель і огорожі (демонтажу огорожі, навісу площею 0,0049 га (49 кв. м.) та частини житлового будинку площею 0,0017 га (17 кв. м.) та привести дану земельну ділянку до стану, придатного для використання за цільовим призначенням.

На зазначене рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Посилається на те, що рішення суду є незаконним, прийнятим без урахування всіх наявних обставин, фактів та доказів, суперечить нормам Конституції України, матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивачем не було залучено до розгляду справи всіх осіб, які постійно проживають та користуються будинковолодінням АДРЕСА_1 , права та інтереси яких можуть бути порушені при вирішенні вимог позивача. Відповідач став власником 84/100 будинковолодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 03 серпня 2016 року. ОСОБА_2 не здійснювалися будь-які незаконні дії щодо самовільного будівництва та самовільного захоплення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що обставини наявності перешкод у позивача в користуванні своєю земельною ділянкою знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому відповідач повинен вчинити дії щодо усунення порушень права власності позивача. Належним та допустимим в даному випадку способом захисту прав позивача буде саме усунення відповідачем перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її звільнення від будівель і огорожі (демонтажу огорожі, навісу площею 0,0049 га (49 кв. м.) та частини житлового будинку площею 0,0017 га (17 кв. м.) та приведення даної земельної ділянки до стану, придатного для використання за цільовим призначенням.

Однак повністю з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає не у повній мірі.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору дарування земельної ділянки від 06 листопада 2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 листопада 2014 року ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку площею 0,0468 га (кадастровий номер :16:003:0299) за адресою: АДРЕСА_1 .

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 листопада 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 користується на правах оренди земельною ділянкою площею 0,0692 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :16:003:0280). Дата державної реєстрації права оренди 25 березня 2014 року.

Власником земельної ділянки площею 0,0532 га по АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку.

Листом Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 31 жовтня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено, що згідно до розробленої у 2007 році ДП «Чернівецький геоінфоцентр» технічної документації зі складання державного акту на право власності на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_5 , на кадастровому плані земельної ділянки з кадастровим номером :16:003:0230 площею 0,1000 га зазначено п`ять капітальних будівель, в тому числі зазначено будівлю, на місці якої на сьогоднішній день знаходиться житловий будинок, який позначений в інвентарній справі літ «Е». В подальшому вищевказана будівля на кадастрових планах не позначена. На підставі договору дарування від 03 серпня 2016 року ОСОБА_2 набув у власність 84/100 будинковолодіння АДРЕСА_1 . Відповідно до п.1 даного договору на момент його укладання на земельній ділянці знаходилися: житлові будинки літ «А», «Е», сарай літ.«Г», гаражі «В» і «З» та огорожа №1. Однак на схематичному плані земельної ділянки, який є складовою технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , виготовленого Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 15 лютого 2013 року, відсутні житловий будинок літ «Е», гараж літ.«З», що зазначені на схематичному плані 2016 року. Дані обставини попередньо кваліфікують зазначені дії, як самовільне зайняття ОСОБА_2 земельної ділянки із земель приватної власності ОСОБА_1 ..

Згідно з Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 08 листопада 2019 року, до якого доданий план земельних ділянок, встановлено, що ОСОБА_2 самовільно зайняв та використовує частину земельної ділянки площею 0,0260 га по АДРЕСА_2 , що перебуває у власності ОСОБА_1 . Самовільне зайняття здійснено шляхом встановлення піднавісу для зберігання автомобіля, а також будівництво огорожі із металевого профілю, чим приєднав частину земельної ділянки до свого землеволодіння. Площу самовільного зайняття встановлено інженером - геодезистом ОСОБА_6 ..

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною другою статті 152 ЗК України установлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Частиною третьою статті 152 ЗК України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання права користування особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та встановив порушення прав позивача на користування земельною ділянкою за адресою: по АДРЕСА_2 , ураховуючи, зокрема, Акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки від 08 листопада 2019 року, складений Державними інспекторами з контролю за використанням та охороною земель ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та доданий до Акту план земельних ділянок, складених інженером - геодезистом ОСОБА_6 , у якому зазначена площа самовільно зайнятої земельної ділянки - 0,0260 га. Відповідачем відомості зазначеного акту не спростовані.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з вищезазначеного Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства, в ньому не зазначено про самовільне зайняття земельної ділянки позивача частиною будинку, що суперечить доводам позивача і доданому до Акту плану земельних ділянок.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо звільнення земельної ділянки від частини житлового будинку площею 0,0017 га (17 кв. м.) підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 жовтня 2018 року встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 не здійснював самовільне встановлення гаражу, навісу, не захоплював частину земельної ділянки, не знайшли підтвердження в судовому засіданні належними доказами.

Відповідно до частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 жовтня 2018 року задоволено позов ОСОБА_2 за його адміністративним позовом до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, яким скасовано постанову Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Чернівецької міської ради № 2 від 08 червня 2018 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень. Зазначеним рішенням суду позов задоволено з тих підстав, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження правомірності складання оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення, оскільки ні протоколом про адміністративне правопорушення, ні постановою про накладення адміністративного стягнення не підтверджений факт порушення позивачем державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів чи Правил благоустрою територій населених пунктів. Також відповідачем на надано належних та допустимих доказів, що позивач самовільно розмістив огорожу на земельній ділянці АДРЕСА_1 , оскільки будь-які виміри земельної ділянки не проводились.

Однак, пред`являючи зазначений позов, ОСОБА_1 надав докази, які свідчать про самовільне використання відповідачем ОСОБА_2 частини земельної ділянки по АДРЕСА_2 , яка належить позивачу.

Безпідставними також є доводи апелянта щодо не залучення позивачем до розгляду справи усіх учасників справи, права та інтереси яких можуть бути порушені при вирішенні вимог позивача, оскільки позов пред`явлено власником майна до особи, яка на момент встановлення порушеного права є власником майна, яке розміщено на земельній ділянці, яка йому не належить.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, заявляв клопотання, однак із заявою про застосування позовної давності під час розгляду справи не звертався. Отже, нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи положення зазначеної норми процесуального закону, норми матеріального права, фактичні обставини справи, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли часткове підтвердження в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про усунення перешкод шляхом звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу частини житлового будинку площею 0,0017 га (17 кв. м.) скасувати з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2020 року в частині задоволення позовних вимог щодо звільнення земельної ділянки від частини житлового будинку площею 0,0017 га (17 кв. м.) скасувати. Ухвалити в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 30 квітня 2021 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк