ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/116/19Головуючий у 1-й інстанції Чорна В.Г.
Провадження № 22-ц/817/448/21 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 ,її представника ОСОБА_5 , третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 599/116/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2021 року, ухваленого суддею Чорною В.Г., повний текст рішення виготовлено 31 січня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Наталії Миколаївни, Зборівської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися із позовом в суд до ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_6 , приватний нотаріус Тернопільського міською нотаріального округу Мартюк Н.М., Зборівська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтуванні позовних вимог, позивачі вказували, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_7 , після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їхня мати ОСОБА_8 . Зазначали, що після смерті батьків вони звернулися до Зборівської районної державної нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, про що 14 вересня 2016 року державним нотаріусом видано витяги про реєстрацію в Спадковому реєстрі. Позивачі зазначали, що після смерті батьків займатися документами щодо оформлення спадщини через пенсійний вік, стан здоров`я та сімейні обставини не було можливостей швидше зайнятися документами. Позивачі вказували, що постійно доїжджали до батьків при їх житті, однак жодної розмови про намір укласти договір дарування з їх сторони вони не чули, навпаки мова йшла про справедливий поділ батьківського майна в рівних частинах між усіма дочками. Вважають, що якщо батьки мали намір добровільно підписати договір дарування, у їх віці вони повідомили б усіх дітей і обговорили б дане питання з ними. Батьки знали про участь сім`ї позивачки ОСОБА_1 у будівництві їх господарських будівель. Після звернення ОСОБА_4 до Зборівського районного суду Тернопільської області із вимогами про усунення перешкод в користуванні гаражем та земельною ділянкою до ОСОБА_6 їм стало відомо про існування договорів дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,0967 та для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1 , посвідчених приватним нотаріусом Мартюк Н.М. Тернопільського міського нотаріального округу від 02 грудня 2015 року та земельної ділянки площею 0,1876 га для ведення особистого селянського господарства в с. Цебрів. Зборівського району Тернопільської області, посвідченого приватним нотаріусом Мартюк Н.М. Тернопільського міського нотаріального округу від 26 березня 2016 року.

Окрім того, позивачі вважають, що строк звернення до суду про визнання договору дарування ними не пропущений, так як про існування договорів дарування вони дізналися у листопаді 2018 року.

Також, позивачі, як спадкоємці ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не погоджуються, що договори дарування зі сторони батька були добровільними. Вважають, що місце підписання даних Договорів - м. Тернопіль свідчить про факт зацікавленості підписання договорів дарування зі сторони відповідача - обдарованої, де вона зареєстрована.

У зв`язку із наведеним просили суд визнати недійсним договори дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,0967 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1 , посвідчених приватним нотаріусом Мартюк Н.М. Тернопільського міського нотаріального округу від 02 грудня 2015 року та земельної ділянки площею 0,1876 га для ведення особистого селянського господарства в с. Цебрів, Зборівського району Тернопільської області, посвідченого приватним нотаріусом Мартюк Н.М. Тернопільського міського нотаріального округу від 26 березня 2016 року.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Н.М., Зборівської державної нотаріальної контори про визнання договору дарування недійсним - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 поступила апеляційна скарга, в якій сторона позивача просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права?, неврахування усіх обставин справи.

Зокрема вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін ОСОБА_7 у віці 91 рік, після смерті якого, через дев`ять днів, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_8 у віці 85 років. Після смерті батьків апелянт звернулася до Зборівської районної державної нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини, про що 14 вересня 2016 року державним нотаріусом було видано витяги про реєстрацію в Спадковому реєстрі, зокрема:

1) після смерті ОСОБА_7 - витяг серії ЕХ № 338207;

2) після смерті ОСОБА_7 - витяг серії НОМЕР_1 ;

3) після смерті ОСОБА_8 - витяг серії НОМЕР_2 ;

4) після смерті ОСОБА_8 - витяг серії НОМЕР_3 .

В такий спосіб апелянт доводить про необізнаність в існуванні оскаржуваних Договорів дарування, в іншому випадку би не вчиняла дій щодо прийняття спадщини.

Вказує, що оскаржувані правочини укладалися за сім місяців, а останній - за чотири місяці до смерті дарувальника, якому на момент підписання Договорів було більше дев`яносто років.

Вказує, що судом першої інстанції не надано жодної правової оцінки наступним доказам.

Так, в пункті 6 спірного Договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Мартюк Н.М. Тернопільського міського нотаріального округу від 02 грудня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5194 вказано: «Дарувальник свідчить, що у вказаному житловому будинку не зареєстровані, не проживають, а також не мають право користування вказаним будинком(чи його частиною) неповнолітні та малолітні діти і внаслідок відчуження життьового будинку не було порушено прав та законних інтересів осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких дарувальник зобов`язаний утримувати за законом чи договором». Даний пункт спірного правочину свідчить про нерозуміння дарувальником тих обставин і фактів, про які він ніби - то свідчить, оскільки це єдине житло як його , так я його непрацездатної дружини ОСОБА_8 , на що суд першої інстанції взагалі не звернув уваги.

Також зазначає, що в матеріалах справи міститься довідка Озернянської сільської ради Зборівського району, Тернопільської області за № 3-278 від травня 2019 року, в якій вказано, що ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та його дружина ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно на час смерті були зареєстровані в АДРЕСА_1 , де постійно проживали.

Окрім цього, апелянт вважає, що судом невірно дано оцінку показам свідків, які свідчили як на стороні позивачів, так і на стороні відповідачки, зокрема свідок ОСОБА_9 , будучи тривалий час сільським головою та сусідом ОСОБА_7 , в суді 27 червня 2019 року засвідчив, що 08 листопада 2015 року, коли його вітали в церкві з Іменинами як найстаршого жителя села ОСОБА_10 , він не впізнав свідка.

Також вказує, що свідок ОСОБА_11 надсилала до суду свої письмові свідчення про обставини вчинення спірних Договорів дарування, про якій їй було відомо зі слів обдарованої ОСОБА_4 .

В судове засідання не з`явилися треті особи: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Н.М., Зборівська державна нотаріальна контора, однак відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення судової повістки про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Крім того, 26 квітня 2021 року від приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Н.М. до апеляційного суду поступило клопотання про розгляд справи за її відсутності. Також зазначила, що оскаржувані Договори дарування були посвідчені нею відповідно до вимог чинного законодавства, сторони по договорі були ознайомлені з вимогами пунктів договорів дарування, добровільно підписали договори, погоджуючи при цьому всі умови договору.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_2 підтримали подану апеляційну скаргу, посилаючись на доводи викладені в ній, просили визнати оскаржувані Договори дарування не дійсними, посилаючись на те, що на момент вчинення спірного правочину дарувальник у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, похилим віком, перебував в такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

Позивач ОСОБА_3 та третя особа ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просили її задовольнити, з мотивів викладених в ній.

Відповідач ОСОБА_4 , її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечили проти поданої апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, вважаючи оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що укладаючи спірні договори дарування , ОСОБА_7 не міг не розуміти, що йдеться саме про договори дарування. Суд першої інстанції спростував доводи позивача про те, що на момент укладення оспорюваного правочину, дарувальник ОСОБА_7 у зв`язку із хворобою, похилим віком та його безпорадним станом помилився щодо природи укладених правочинів, оскільки позивачами не надано доказів, які б свідчили, що дарувальник мав тяжкі захворювання, які б свідчили про не усвідомлення ним своїх дій.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року№ 61-5896св18.

Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК ( 435-15 ) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15 ) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК ( 435-15 ) суд відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15 ) за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що 02.12.2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладений договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, посвідчені приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Н.М.. зареєстровані в реєстрі №5194 та №5200.

Відповідно до умов вказаних договорів ОСОБА_7 безоплатно передав у власність подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар житловий будинок з надвірними побудовами та земельну ділянку площею 0,0967 га, кадастровий номер :02:001:0059, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), дані об`єкти нерухомого майна розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 26.03.2016 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 укладений договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Н.М., зареєстрований в реєстрі №957.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_7 безоплатно передав у власність - подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар земельну ділянку площею 0.1876 га. кадастровий номер :02:001:0061, цільове призначення - ведення особистого селянського господарства, даний об`єкт нерухомого майна розташований в с.Цебрів, Зборівського району, Тернопільської області.

Договір дарування земельної ділянки від 26 березня 2016 року та договори дарування земельної ділянки та житлового будинку від 02 грудня 2015 року укладені у письмовій формі та посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартюк Н.М., зареєстровані в Реєстрі за №957,5200,5194(а.с.177,178,179 т.1).

Крім того, у п.14 договору дарування житлового будинку від 02 грудня 2015 року сторони стверджували, що договір вчинений не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини і не є удаваним правочином і спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що права позивачів не були порушені внаслідок відчуження майна, на підставі укладених між сторонами договорів дарування.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно виходив із того, що спірні договори дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачем було зареєстровано право власності на подароване майно. У результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдарованими безоплатно набуто право власності на подароване майно.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачами не доведено наявності розумного сумніву в тому, що наміри дарувальника ОСОБА_7 у зв`язку із його похилим віком,станом здоров`я та потребую у зв`язку із цим стороннього догляду не були спрямовані на укладання договору дарування,

Не заслуговують до уваги посилання в апеляційній скарзі на нерозуміння дарувальником усіх обставин і фактів під час укладення спірних правочинів, зокрема посилання на пункт 6 спірного Договору дарування житлового будинку від 02 грудня 2015 року, у якому зазначено, що у вказаному житловому будинку не зареєстровані, не проживають, а також не мають право користування вказаним будинком(чи його частиною) неповнолітні та малолітні діти і внаслідок відчуження життьового будинку не було порушено прав та законних інтересів осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких дарувальник зобов`язаний утримувати за законом чи договором .

Даний пункт спірного правочину не свідчить про те, що волевиявлення дарувальника не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, а вказує лише на те, що спірні правочини не суперечать правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей, непрацездатних та інших осіб, яких дарувальник зобов`язаний утримувати за законом чи договором .

Слід зауважити, що відповідно до п.9 даного Договору дарування житлового будинку від 02 грудня 2015 року на дарування житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами та укладення цього договору отримано згоду дружини ОСОБА_8 , справжність підпису якої на заяві засвідчено приватним нотаріусом.

А тому, твердження апелянта про нерозуміння дарувальником тих обставин і фактів, про які він ніби - то свідчить, оскільки це єдине його житло та його непрацездатної дружини ОСОБА_8 є необґрунтованими.

Апелянтом не доведено, що дарувальник ОСОБА_7 , при укладанні спірних Договорів дарування помилився щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки виходячи з оскаржуваних Договорів не вбачається помилки щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Натомість посилання апелянта на похилий вік дарувальника, його незадовільний стан здоров`я у зв`язку із чим нерозуміння правової природи Договорів дарування не є тими істотними обставинами, які дають право визнавати правочин не дійсним.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до ухвали Зборівського районного суду Тернопільської області від 18 вересня 2019 року, у даній справі призначалася судово-психологічна експертиза, яка була залишена без виконання.

Відповідно до листа КП Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр Тернопільської міської ради №124 від 10 лютого 2020 року ОСОБА_7 на обліку в лікаря-нарколога КП Тернопільський міський лікувально-діагностичний центр Тернопільської міської ради не перебував.

Також, відповідно до листа КНП Зборівська центральна районна лікарня Зборівської районної ради Тернопільської області ОСОБА_7 на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебував. Медичної документації про звернення за медичною допомогою гр. ОСОБА_7 в КНП Зборівська центральна районна лікарня Зборівської районної ради Тернопільської області немає.

Таким чином, суд першої інстанції відмовляючи у визнанні спірних Договорі дарування недійсними обґрунтовано виходив з того, що на момент укладення оспорюваних правочинів, в дарувальника були відсутні тяжкі захворювання, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій, також те, що позивач потребував стороннього догляду внаслідок похилого віку чи хвороби.

Окрім того, колегія суддів погоджується з доводами суду про те, що зі змісту оспорюваних договорів вбачається, що договори прочитані сторонам правочину, зміст їх відомі: підписані, як свідчення про те, що їх умови повністю відповідають волевиявленню сторін договору. Сторонами засвідчено особистими підписами те, що підписання цього договору не є наслідком помилки, обману, застосування фізичного або психічного тиску. У договорі стверджується, що договори не приховують іншого правочину і відповідають дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, не носить характер фіктивного та удаваного правочину, підтвердили що не позбавлені дієздатності, не перебувають під опікою та піклуванням, не страждають на захворювання, а також засвідчили, що договором визначені всі істотні умови.

Крім цього, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом вірної правової оцінки показам свідків, зокрема свідка ОСОБА_9 , який засвідчив, що 08 листопада 2015 року, дарувальник не впізнав його. А також, не взято до уваги покази свідка ОСОБА_11 , яка у своїх письмових свідченнях про обставини вчинення спірних Договорів дарування, вказувала що ОСОБА_7 на момент укладання спірних правочинів був недієздатним, оскільки через стан здоров`я не міг усвідомлювати свої дії. (а.с.85-89 т.1).

Так, матеріалами справи, зокрема довідками з психоневрологічних-лікарень, підтверджено відсутність у дарувальника ОСОБА_7 важкої хвороби чи інших розладів здоров`я, які б могли свідчити про його недієздатність на момент укладання спірних правочинів. Таким чином, вільне волевиявлення дарувальника та його дієздатність на момент укладання оскаржуваних договорів дарування в судах першої та апеляційної інстанції не спростована, а тому покази свідків щодо вказаних обставин, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про усвідомлення дарувальником своїх дій та керування ними на момент вчинення оскаржуваних Договорів дарування .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 21 січня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 30 квітня 2021 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Парандюк Т.С.

Судді: Храпак Н.М.