Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 613/129/16-ц

провадження № 61-16726св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: селянське (фермерське) господарство «Дон», ОСОБА_2 , сектор Державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, Головне управління Держгеокадастру

у Харківській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року в складі судді

Вовк Л. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року в складі колегії суддів: Маміної О. В., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до селянського (фермерського) господарства «Дон» (далі - СФГ «Дон»), ОСОБА_2 , сектору Державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання недійсними договорів оренди землі, скасування рішень про державну реєстрацію речових прав та повернення земельної ділянки.

Позов, з урахуванням уточненої редакції, мотивований тим, що у 2006 році вона та її брат ОСОБА_2 отримали у спадщину після смерті матері ОСОБА_3 земельну ділянку площею 4,8871 га для товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: :01:000:0201, яка розташована на території Вінницько-Іванівської сільської ради Богодухівського району Харківської області та згідно із додатком до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 911516, списку співвласників земельної ділянки, вона та ОСОБА_2 є співвласниками земельної ділянки на праві спільної часткової власності по 1/2 частці кожний.

В жовтні 2012 р. вона прийняла пропозицію відповідача СФГ «Дон», в особі голови господарства ОСОБА_4 , передати в оренду господарству земельну ділянку строком на 2 роки, підписавши надані ОСОБА_4 аркуші майбутнього договору у двох примірниках, які містили реквізити та підписи сторін, а також акти визначенням меж земельної ділянки в натурі та акт приймання-передачі. При цьому на момент учинення власного підпису на указаних документах текст договору оренди землі у повному обсязі представлений їй не був і власним підписом вона не посвідчувала його умови, окрім сторінки з умовами і назвою «Реквізити сторін/підписи сторін». Зі свого боку голова СФГ «Дон» зобов`язувався договірні відносини оформити в законному порядку, належним чином оформити всі необхідні юридичні документи, зокрема, скласти в повному обсязі і остаточно погодити з нею текст і умови договору оренди земельної ділянки № 1 і лише після цього подати їх для реєстрації, а один примірник належно оформленого і зареєстрованого договору, надати їй на руки для зберігання. Проте відповідач такі дії не виконав, завіривши її у належному оформленні документів, приступив до використання земельних ділянок.

В жовтні 2014 року, після спливу 2-х річного строку оренди, СФГ «Дон» відмовився повернути земельну ділянку, пояснивши, що відсутні підстави, оскільки строк оренди землі визначено 25 років. Їй стало відомо про порушення її законних прав та інтересів, що виразилося в укладенні договорів оренди на строки, які з нею не були погоджені, що означає їх недійсність з моменту учинення. У неї не існувало волевиявлення на укладання договорів з такою істотною умовою як оренда строком на 25 років, на таких умовах нею б не було здійснено передачу земельної ділянки. У примірниках спірних договорів відсутні докази належного погодження сторонами істотних умов щодо предмету, об`єкту строків договору та інших умов. Спірні договори оренди земельної ділянки № 1, їх істотні умови не відповідають її волевиявленню за змістом і укладені усупереч вимог закону, з порушенням її прав як власника, а тому підлягають визнанню недійсними.

Крім того, передача в оренду частки у праві власності на земельну ділянку, без виділення частки в натурі, як окремої земельної ділянки, законодавство не передбачає. Умови спірного договору оренди земельної ділянки № 1, які з нею не було погоджено, а визначено відповідачем на власний розсуд і всупереч домовленості в односторонньому порядку, що об`єктом оренди є частка у праві на земельну ділянку, прямо суперечить вимогам закону, істотним умовам договору оренди землі, визначені у статті 15 Закону України «Про оренду землі», що означає недійсність договору. Договір оренди землі укладений без згоди співвласників земельної ділянки, тому є недійсний. Орендна плата визначена без розроблення технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Посилаючись на вказані обставини просила суд визнати недійсними договір оренди землі б/н від 22 жовтня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та

СФГ «Дон» про передачу в оренду земельної ділянки (1/2 частки) площею 4,8871 га; договір оренди землі б/н від 22 жовтня 2012 року, укладений між нею та

СФГ «Дон» про передачу в оренду земельної ділянки (1/2 частки) площею 4,8871 га; скасувати записи у Державному реєстрі земель про державну реєстрацію вказаних договорів; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки; зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку; стягнути з відповідача СФГ «Дон» судові витрати.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щовідсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів оренди землі, оскільки між сторонами спірного договору було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов,

в подальшому сторони протягом декількох років добросовісно виконували умови цього договору, зокрема, орендар своєчасно сплачував орендну плату

з проведенням відповідної індексації, а орендодавець її отримував.

Постановою Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Прийнято відмову ОСОБА_1 від позову в частині вимог про зобов`язання СФГ «Дон» повернути їй земельну ділянку площею 4,8871 га, кадастровий номер: :01:000:0201.

Визнано нечинним рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову щодо зобов`язання СФГ «Дон» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 4,8871 га, кадастровий номер: :01:000:0201.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до СФГ «Дон», ОСОБА_2 , сектору Державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, Головного управління Держгеокадастру

у Харківській області в частині вимог про зобов`язання селянське (фермерське) господарство «Дон» повернути позивачу земельну ділянку площею 4,8871 га, кадастровий номер: :01:000:0201 закрито у зв`язку із відмовою позивача від вказаних вимог.

В іншій частині рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що сторона на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами і одним з них є відмова позивача від позову, яку може бути прийнято і на стадії апеляційного розгляду справи, тому колегія суддів вважає можливим прийняти відмову ОСОБА_1 від позову в частині вимог про зобов`язання СФГ «Дон» повернути їй спірну земельну ділянку.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Аргументи учасників справи

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання недійсним договорів оренди землі, скасування записів і рішень про державну реєстрацію та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доводам щодо недійсності спірних договорів. Зазначає, що законодавством не передбачена можливість передачі в оренду ідеальної частки у праві власності на земельну ділянку кожним співвласником за окремими договорами в яких вони самостійно діють на стороні орендодавця. Також договори на цю земельну ділянку укладені без згоди між співвласниками, яка, як і сам договір, має бути виражена у письмовій формі, що є самостійною підставою для недійсності договорів. Крім того, нормативна грошова оцінка земельної ділянки на час укладення і державної реєстрації договорів не була визначена, а це означає, що орендна плата за договорами в установленому порядку не визначена і сторонами не погоджена, а це по суті означає про її відсутність в договорі у розумінні дійсності договору за нормою статті 15 Закону України «Про оренду землі». Також, суди не надали оцінки доказам та обставинам справи щодо підміни та фальсифікації умов спірного договору всупереч її волевиявленню. Внаслідок цих процесуальних порушень суди дійшли невірного висновку про те, що нею недоведені підстави позову, а спірні договори відповідають її волевиявленню.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в частині відмови

у задоволенні позову щодо визнання недійсним договорів оренди землі, скасування записів і рішень про державну реєстрацію, тому в іншій частині справа в касаційному порядку не переглядається.

У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив СФГ «Дон», в якому заперечує проти доводів касаційної скарги, оскільки вони суперечать дійсним обставинам та матеріалам справи, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори 15 червня 2006 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 після смерті

ОСОБА_3 успадкували по 1/2 частці земельної ділянки розміром 4,89 га, що розташована на території Вінницько-Іванівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, що належала спадкодавці на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії ЯМ № 911516 від 24 вересня 2012 року.

Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії

№ 911516 від 24 вересня 2012 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право користування землею, договорів оренди землі за № 01998 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 4,8871 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Вінницько-Іванівської сільської ради. У додатку до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії № 911516, у списку співвласників земельної ділянки зазначено, що земельна ділянка, кадастровий номер: :01:000:0201 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 частці кожному.

22 жовтня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали з СФГ «Дон» два окремі договори оренди землі б/н, відповідно до яких передали в оренду земельну ділянку загальною площею 4,8871 (по 1/2 частці) га ріллі для товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: :01:000:0201, що знаходиться поза межами населених пунктів на території Вінницько-Іванівської сільської ради строком на 25 років. Вказані договори зареєстровані в управлінні Держкомзему у Богодухівському районі Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено записи від

02 листопада 2012 року № 01094 та № 01095.

Відповідно до пунктів 8, 9, 10 договорів оренди землі орендна плата вноситься орендарем у грошовій, натуральній, або відробітковій формі у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та становить 1 946,63 грн в рік на момент укладення договору оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Орендна плата вноситься

в строк до 31 грудня кожного року.

В пункті 4 договорів оренди землі зазначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 129 775,42 грн.

Відповідно до пункту 38 договорів, договір оренди землі набирає чинності

з моменту його реєстрації.

Актом прийому-передачі від 22 жовтня 2012 року ОСОБА_2 передав

СФГ «Дон» земельну ділянку строком на 25 років.

Актом прийому-передачі від 22 жовтня 2012 року ОСОБА_1 передала

СФГ «Дон» земельну ділянку строком на 25 років.

02 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та СФГ « Дон» складено акт визначення меж земельної ділянки в натурі.

Також 02 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та СФГ « Дон» складено акт визначення меж земельної ділянки в натурі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримували від СФГ «Дон» орендну плату за договорами оренди спірної земельної ділянки.

Згідно висновку судово-технічної експертизи документів від 04 серпня 2016 року

№ 2543/7614, проведеної під час досудового розслідування кримінального провадження від 23 жовтня 2015 року № 00000703, фрагмент тексту «25 років» в пункті 7 договору оренди землі від 22 жовтня 2012 року, що зареєстрований у відділі Держгеокадастру у Богодухівському районі за

№ 01095, друкувався одночасно з основним текстом на першій сторінці кожного з досліджуваних договорів, тобто не був додрукований. Тексти на першій-третій сторінках та четвертій сторінці в договорі оренди надруковані

у різний час. Встановити чи замінювалися аркуші в договорі оренди землі не представилося можливим.

Постановою старшого слідчого СВ Богодухівського ВП ГУНП в Харківській області від 24 лютого 2017 року кримінальне провадження

№ 00000703 від 23 жовтня 2015 року за заявою ОСОБА_1 про підробку договору оренди земельної ділянки закрито у зв`язку відсутністю

в діянні складу кримінального правопорушення.

Щодо позовних вимог до СФГ «Дон» про визнання недійсним договору оренди землі, укладеним між ОСОБА_1 та СФГ «Дон»

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту

є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження

№ 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі»договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року в справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що «під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер,

і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах».

Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону України «Про оренду землі»у редакції, чинній на момент укладання договорів, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки; строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення

і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довела підстав, які б свідчили про недійсність договору, які її права чи інтереси порушенні внаслідок укладення цього договору, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні вимог про визнання зазначеного договору оренди недійсними та відповідних похідних вимог.

Щодо позовних вимог до СФГ «Дон» про визнання недійсним договору оренди землі, укладеним між ОСОБА_2 та СФГ «Дон»

У статті 2 Закону України «Про оренду землі»передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, ЦК України, цим Законом, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до частини другої статті 760 ЦК України предметом договору найму можуть бути майнові права.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (частина перша статті 761 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2020 року в справі № 605/80/19 (провадження № 61-19381св19) вказано, що «за загальним правилом саме власник тієї або іншої речі, реалізовуючи право власності, укладає договір найму. Він може це здійснювати безпосередньо або ж за допомогою представника. Проте, не виключається укладення договору найму й особою, якій належать майнові права на предмет найму. Для визначення того, хто може бути орендодавцем в договорі оренди земельної ділянки, не виключається застосування положень частини першої статті 761 ЦК України (особа, яка має майнові права)».

Аналіз частини першої статті 761 ЦК України свідчить, що до особи, якій належать майнові права, відноситься також співвласник у праві спільної часткової власності на земельну ділянку.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довела підстав, які б свідчили про недійсність договору, які її права чи інтереси порушенні внаслідок укладення цього договору, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні вимог про визнання зазначеного договору оренди недійсними та відповідних похідних вимог.

Щодо позовних вимог до сектора Державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених

у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі

№ 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови

у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяженнятакого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем

у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами обставини справи свідчать, що спір у ОСОБА_1 є з СФГ «Дон» та ОСОБА_2 . З урахуванням викладеного, сектор Державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області та Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є неналежними відповідачами, тому у задоволенні позовних вимог до них суду необхідно було відмовити саме із зазначеної підстави.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення частково постановлені без додержання норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині позовних вимог до сектору Державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області та Головного управління Держгеокадастру

у Харківській області змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити без змін.

Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 412, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня

2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до сектора Державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області та Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання недійсним договорів оренди землі, скасування записів

і рішень про державну реєстрацію змінити, виклавши її мотивувальну частину

в редакції цієї постанови.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 01 квітня

2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до селянського (фермерського) господарства «Дон» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів оренди землі, скасування записів і рішень про державну реєстрацію залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов