Ухвала

Іменем України

26 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 759/1077/19

провадження № 61-5978ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про збільшення розміру аліментів визначеного судовим наказом від 17 липня 2018 року та просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 30 000,00 грн щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалась на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення справи.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Змінено розмір аліментів, визначений судовим наказом Святошинського районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року у справі № 759/10771/18 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі у розмірі 15 000,00 грн щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 1 921,00 грн.

18 лютого 2021 року до Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кісільової М. В. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат, понесених позивачем на правничу допомогу та надані докази понесення відповідних витрат у сумі 18 150,00 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу.

09 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 - Кісільова М. В. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та винести нову, якою задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що положеннями статті 134 ЦПК України встановлено можливість відмови у відшкодуванні судових витрат, така норма є диспозитивною та передбачає декілька варіантів поведінки. Представник позивача разом із заявою про відшкодування витрат на правову допомогу подав повний перелік документів, необхідних для встановлення розміру судових витрат, а отже суд мав право задовольнити заяву про розподіл витрат на правничу допомогу і у разі неподання стороною попереднього розрахунку їх суми разом із першою заявою по суті. Крім того, положення статті 134 ЦПК України застосовано без урахування конкретних життєвих обставин позивача.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту ухвали Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року убачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Розглядаючи заяву представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що заявником разом із першою заявою по суті спору до суду першої інстанції не було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, тому врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 134 ЦПК України, викладену у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви.

Положення процесуального закону щодо необхідності подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат разом з першою заявою по суті є визначені законом, відтак мали бути передбачені позивачкою, права якої представляв у справі адвокат.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що положеннями статті 134 ЦПК України встановлено можливість відмови у відшкодуванні судових витрат, така норма є диспозитивною, а отже суд мав право задовольнити заяву про розподіл витрат на правничу допомогу і у разі неподання стороною попереднього розрахунку їх суми разом із першою заявою по суті, за наявності документів, необхідних для встановлення розміру судових витрат, Верховний Суд відхиляє, з огляду на наступне.

Стаття 13 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного судочинства.

Диспозитивні норми вказують варіант поведінки, але при цьому надають суб`єктам можливість в межах законних засобів врегулювати відносини на власний розсуд.

Диспозитивні процесуальні норми нерозривно пов`язані з дискреційними повноваженнями суду. Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Отже, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Під судовим розсудом слід розуміти здійснюваний у регламентованому законом порядку специфічний вид правозастосовчої діяльності суду, сутність якого полягає у здійсненні з підстав, визначених законом, за власною волею вибору в межах законних засобів найбільш ефективний, виходячи із визначеної законом мети.

Отже, встановивши, що заявником разом із першою заявою по суті спору до суду першої інстанції не було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (§ 58, рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», № 4909/04).

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального права й підстави для його скасування відсутні у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - Кісільової М. В. на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року суд відмовляє.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 березня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик