Справа № 405/5213/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2021 Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі

головуючої судді: Шевченко І.М.

з участю секретаря : Фришко А.Ю.

представника позивача : адвоката Мирошниченко І.В.

відповідача : ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору фінансового лізингу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ТОВ «Порше Лізинг Україна», звернулось в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить застосувати наслідки недійсності договору фінансового лізингу № 00005823 від 08.10.2012 року, та стягнути з відповідача на користь товариства грошові кошти у розмірі 1 948 502,69 грн. за користування транспортним засобом автомобілем типу Audi A5 Sportback 1,8, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , за період користування з 15.10.2012 року до 30.05.2017 року, стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 08.10.2012 року між товариством та відповідачем було укладено договір про фінансовий лізинг № 00005823 та додатки до нього, серед яких загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу та графік покриття витрат та виплат лізингових платежів, які є невід`ємними частинами договору лізингу.

Відповідно до умов укладеного договору ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало відповідачу у користування об`єкт лізингу транспортний засіб Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартість якого еквівалентна 53 980,00 доларам США, а відповідач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення щомісячних платежів відповідно до договору та згідно графіку покриття витрат й виплатити лізингові платежі.

Відповідач припинив виконувати свої грошові зобов`язання по договору з лютого 2016 року, в зв`язку з чим 16.02.2017 року йому було направило вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об`єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору.

24.05.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 1474, стосовно повернення об`єкту лізингу ТОВ «Порше Лізинг Україна».

30.05.2017 року, у ході виконавчого провадження, яке було відкрито на підставі виконавчого напису, об`єкт лізингу було вилучено.

Позивач, керуючись ст.1212 ЦК України, та посилаючись на те, що оскільки відповідач з 15.10.2012 року до 30.05.2017 року користувався автомобілем на підставі нікчемного договору та не сплатив в повному обсязі коштів за таке користування, просив суд позов задовольнити.

Ухвалою суду від 02.09.2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

19.10.2020 року відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач позов не визнав посилаючись на те, що позивачем не надано доказів того, що договір № 00005823 від 08.10.2012 року є договором оперативного лізингу; договір найму транспортного засобу, що підлягає нотаріальному посвідченню, між сторонами не укладався; позивачем не доведено належним обґрунтуванням заявлених позовних вимог, просив відмовти позивачу в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 26.11.2020 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті.

В судовому засідання представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Одночасно з цим відповідач просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 08.10.2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та відповідачем було укладено договір про фінансовий лізинг № 00005823 зі змінами та доповненнями, за умовами якого позивач зобов`язався придбати транспортний засіб автомобіль Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартість якого еквівалентна 53 980,00 доларам США, а відповідач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно графіку покриття витрат й виплатити лізингові платежі.

30.05.2017 року на підставі акту державного виконавця, при виконанні виконавчого напису № 1474, виданого 24.05.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, об`єкт лізингу, а саме: транспортний засіб автомобіль Audi A5 Sportback 1,8 TFSI, 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , було передано ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Також судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.12.2017 року у справі № 405/1018/17 договір про фінансовий лізинг від 08.10.2012 року № 00005823 було визнано недійсним, в задоволені зустрічного позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_3 , про застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22.04.2020 року у зазначеній справі, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.12.2017 року в частині визнання договору недійсним було скасоване з огляду на його нікчемність.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, договір про фінансовий лізинг від 08.10.2012 року № 00005823 є нікчемним, що не заперечувалось сторонами.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства України, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до вимог статті 628 ЦК України.

Згідно з нормами статті 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем, як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

В частині положень щодо надання об`єкту лізингу у користування, на правовідносини, зокрема щодо оплати, на ці правовіднисини поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу», що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг», глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України

Частиною 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Доказів виконання позивачем обов`язку повернення грошових коштів, сплачених позивачем на виконання умов договору не надано.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права уразі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Докази, згідно вимог статей 77-80 ЦПК України, мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Таким чином, позивач звертаючись з даним позовом до суду повинен був надати суду докази з яких можливо було б встановити підстави для його задоволення, в тому числі розмір коштів, які мав заплатити відповідач за весь час користування транспортним засобом.

Позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів за весь час користування об`єктом лізингу, тобто за період з 15.10.2012 року по 30.05.2017 року (55 місяців) у розмірі 1 948 502,69 грн., який був ним розрахований наступним чином: 1 293,44 доларів США (вартість оренди аналогічного транспортного засобу в місяць відповідно до довідки позивача) х 27,39 грн. (офіційний курс НБУ станом на день складання позовної заяви (21.08.2020)) х 55 місяців.

Матеріали справи не містять довідки позивача щодо вартості аналогічного транспортного засобу в місяць, а додана до позову «Лізингова пропозиція» є пропозицією щодо надання послуг з фінансування за договором фінансового лізингу та не містить обґрунтувань вартості оренди аналогічного транспортного засобу.

Позивачем, в порушення принципу доказування, не надано розрахунку щомісячних платежів орендної плати аналогічного транспортного засобу з урахуванням коливання офіційного валютного курсу НБУ (2012-2017 рр.).

Крім того, на обґрунтування позовних вимог щодо розміру орендної плати, позивачем 25.11.2020 року було надано «Звіт про огляд цінових тенденцій на орендні ставки на транспортний засіб Audi A5 Sportback 1.8 TFSI 2012 року випуску, що були станом на 2012-2017 рр.» від 13.11.2020 року, що виконаний ТОВ «ГеоФінанс Груп».

Відповідно до п. 14 «Висновки» зазначеного Звіту, ймовірна вартість оренди майна за період з 15.10.2012 по 30.05.2017 рр. могла скласти 42 128,00 доларів США, що станом на дату дослідження 13 листопада 2020 року становить 1 187 853,73 грн.

Суд критично відноситься до зазначеного Звіту з огляду на те, що він є загальним аналізом ринку рухомого та нерухомого майна регіонів України, носить характер припущень, розрахунки зроблені за курсом валют станом на дату складання звіту (13.11.2020 року) а не за період 2012-2017 роки.

Крім того, суми заявлені в позові відрізняються від сум, визначених у висновках Звіту, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Отже, на час розгляду справи позивач покладений на нього законом обов`язок доказування не виконав, а також доказів про виникнення у нього права на відшкодування з боку відповідача вартості за користування транспортним засобом суду не надав, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість позовних вимог, в зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позову.

Крім того, як зазначено відповідачем, позивач просить стягнути з нього на користь товариства грошові кошти у розмірі 1 948 502,69 грн. за користування транспортним засобом за період користування з 15.10.2012 року до 30.05.2017 року.

За положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому за загальним правило, визначеним ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено та підтверджено поясненнями представника позивача, що позовні вимоги стосуються періоду стягнення з 15.10.2012 року по 30.05.2017 року. Позивачем пред`явлено позов 01.09.2020 року, тобто з пропуском строку позовної даності, який закінчився 30.05.2020 року.

Звернення позивача до суду з пропуском строку позовної давності також є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача, а тому суд відносить судові витрати по справі за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 17, 18, 76, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору фінансового лізингу відмовити.

Судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення в повному обсязі виготовлене 29.04.2021 року.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», 02152 м. Київ, пр. Павла Тичини, 1В, ідентифікаційний код юридичної особи 35571472.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 , прож. АДРЕСА_1 .

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда Ірина Миколаївна Шевченко