П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 року місто Київ

справа № 752/163/19

провадження № 22-ц/824/4187/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Карпенка В.Р.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

відповідач - Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 9 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Чередніченко Н.П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції України про зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про зобов`язання орендодавця ОСОБА_5 та ОСОБА_6 допустити позивачів, всіх членів їх сім`ї до квартири АДРЕСА_1 , та забезпечити реалізацію орендарями житлових прав у відповідності з договором оренди (найма) нерухомого майна від 13 жовтня 2016 року та діючого цивільного законодавства; стягнути солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_1 гривневий еквівалент у розмірі 300 доларів США та 1000 грн.; зобов`язати орендодавця ОСОБА_3 ОСОБА_6 повернути ОСОБА_1 шафу-купе з двома дзеркальними дверима, кольору «дуб молочний»; стягнути солідарно з відповідачів 72465 грн. за завдану моральну шкоду.

Вимоги обґрунтовано тим, що з 13 жовтня 2016 року позивачі розпочали орендувати квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору оренди, укладеного з ОСОБА_3 . На початку серпня 2018 року ОСОБА_7 попередив ОСОБА_3 через ОСОБА_6 , що ймовірно їх сім`я переїжджатиме до іншого місця проживання і вересень місяць буде останнім місяцем користування квартирою.

Але зважаючи на конфлікт, який виник у зв`язку з тим, що постачальник гарячої води Київенерго в травні - червні 2018 року при виставлення рахунку на оплату допустив документарну помилку, зайво приписавши майже 100 куб. метрів води на суму 7388 грн., власник житла 31 серпня 2018 року в ультимативній, агресивній формі наказали позивачам покинути квартиру. Позицію відповідачів підтримали і працівники поліції, які були викликані позивачем у зв`язку з погрозами, що лунали з боку відповідачів.

В цей же день під пресом знущань сім`ї ОСОБА_8 позивачі залишили квартиру, але в квартирі залишилися деякі речі, а також шафа-купе, виконана на замовлення за 8000 грн.

При діючому договорі оренди нерухомого майна від 13 жовтня 2016 року, укладеного між орендодавцем ОСОБА_3 та орендарем ОСОБА_9 родина орендарів з вини орендодавців та патруля поліції позбавлена можливості користуватись житловим приміщенням.

Позивачам завдана пряма шкода, яка за своєю правовою природою є майновою, і полягає в тому, що відповідачами не повернуто 300 доларів США, які як завдаток для вирішення питання з усунення помилки Київенерго були передані позивачем ОСОБА_10 , не повернуто 1000 грн., які зять власника житла практично силою забрав у ОСОБА_11 , які нібито він витратив на дрібний ремонт сантехніки і заправку особистого автомобіля, а також не повернуто шафу-купе в сумі 8000 грн.

Також позивачам відповідачами ОСОБА_12 . Та ОСОБА_13 , а також двома поліцейськими Голосіївського управління Головного управління Національної поліції в м.Києва, заподіяна моральна шкода, яку вони оцінили в 72465 грн. Моральна шкода полягає в тому, що позивачі чітко усвідомили, що в Україні не існує жодного запобіжного чинника, який спроможний захистити від абсолютно неправомірних дій, які ж до того представниками влади тлумачаться як правильні; позивачі пережили колосальний стрес, коли відповідачі порушили принцип недоторканості житла, і буквально виганяли з орендованого житла не тільки позивачів, а і їх дітей; діти позивачів кілька днів поспіль плакали, у них порушився сон, ОСОБА_14 на тлі пережитого серйозно ушкодила здоров`я; сім`я позивачів під різноманітними загрозами зі сторони відповідачів вимушено виїхали з квартири, тепер тимчасово знаходиться, то в одному, то в іншому приміщенні і не в змозі організувати пошук для себе житла, що в кінцевому рахунку негативно впливає на емоційний стан. Все це в сукупності призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків та потребує додаткових зусиль для організації життя позивачів.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 9 грудня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції України про зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивачі подали апеляційну скаргу, в який просять скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення. На думку апелянта, помилковими є висновки суду першої інстанції про наявність у позивачів боргу за спожиті комунальні послуги. Суд не звернув уваги, що договір оренди квартири від 13 жовтня 2016 року, не дивлячись не на що, продовжує бути діючим, і в установленому законом порядку такий договір не розірваний, а отже позивачі незаконно були позбавлені можливості користуватись житловим приміщенням.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити. ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Як повідомив в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 ОСОБА_1 обізнана про день та час розгляду справи.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечували і просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Представник Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції України в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений шляхом направлення повідомлення на електронну адресу, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справ у відсутність представника відповідача відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 13 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 (орендодавець) та ОСОБА_15 (орендатор) було укладено договір оренди нерухомого майна, предметом якого була тимчасова здача в оренду на платній основі належного ОСОБА_3 майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору, сторони узгодили те, що оплата комунальних послуг по квартирі буде здійснюватися орендатором, та остання, не входить до складу орендної плати.

Сторони визначили строк дії договору до 13 жовтня 2016 року.

Відповідно до п.4.4 договору порушення орендатором умов п.п.2.2.1, 2.2.2, 3.2, 6.2, 6.3 договору є підставою для його одностороннього розірвання за ініціативою орендодавця зі скороченням строків повідомлення про це орендатора за 14 днів до орієнтовної дати розірвання договору.

13 жовтня 2016 року між сторонами було підписано акт прийому-передачі об`єкта нерухомості.

Відповідно до записів про розрахунки по орендній платі та інших платежах, який є додатком до договору від 13 жовтня 2016 року, встановлено, що остання оплата орендної плати до серпня 2018 року - відбулась 2 липня 2018 року.

1 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_15 було укладено шлюб, після реєстрації якого прізвище дружині було присвоєно ОСОБА_16 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_17 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стороною позивача не було надано доказів того, що орендодавцем булла надана згода на проживання в квартирі членів сім`ї орендаря.

Крім того, встановлено, що станом на 1 серпня 2018 року, відповідно до рахунку-повідомлення, за адресою: АДРЕСА_2 за постачання гарячої води булла наявна заборгованість в сумі 7388 грн.88 коп., та ОСОБА_2 було власноруч написано зобов`язання, яке було надано суду стороною відповідачів, - про те, що ним до 1 вересня 2018 року буде вирішено питання щодо вказаної заборгованості, та в разі якщо ця сума не буде підтверджена як погашена, ОСОБА_2 зобов`язався відшкодувати її господарю квартири.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що всупереч вимог ст.ст.76-80, 81 ЦПК України, стороною позивачів не надано суду доказів, які б вказували на наявність законних підстав для допуску їх до квартири на підставі, укладеного між сторонами договору оренди, строк дії якого закінчився, як і не надано доказів отримання відповідачами коштів в сумі 300 доларів США та 1000 грн., а також фактичної наявності в квартирі речей, зокрема, шафи-купе, яка належить позивачам та незаконно перебуває у володіння відповідачів. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивачів не доведено, що дії відповідачів були неправомірними та призвели до негативних наслідків, стороною позивачів не доведено, що внаслідок дій відповідачів позивачі зазнали моральних втрат, на які вони посилаються як на підставу для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на встановлених судом обставинах і відповідають нормам матеріального права.

Згідно з ч.1 ст.810ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати а користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Статтею 821 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. До договору найму житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм), не застосовуються положення ч.1 ст.816, положення ст.818 та статей 822-824 цього Кодексу.

Установлено, що між позивачами та відповідачами ОСОБА_3 існували правовідносини, що виникли на підставі договору оренди житла - квартири АДРЕСА_1 , який був укладений 13 жовтня 2016 року строком на 1 рік.

Позивачі проживали в квартирі до вересня 2018 року.

Станом на 1 серпня 2018 року по квартирі АДРЕСА_1 , рахувалась заборгованість за централізоване постачання гарячої води в сумі 7388 грн.88 коп.

Позивач ОСОБА_2 зобов`язався врегулювати питання в частині заборгованості до 1 вересня 2018 року або компенсувати борг орендодавцю, про що було складено зобов`язання.

Станом на 1 вересня 2018 року питання щодо погашення або анулювання заборгованості вирішено не було.

Відповідачі заперечують можливість проживання позивачів в квартирі, що на праві власності належить ОСОБА_3 .

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що законних підставі для допуску позивачів до квартири АДРЕСА_1 на підставі, укладеного між сторонами договору оренди, строк дії якого закінчився немає, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання орендодавця допустити позивачів до квартири.

Також правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення коштів та зобов`язання повернути шафу-купе, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відповідачами коштів в сумі 300 доларів США та 1000 грн., а також фактичної наявності в квартирі шафи-купе, що належить позивачам та незаконно перебуває у володінні відповідачів, стороною позивача , у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно із ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). При вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають встановленою: 1) наявність шкоди; 2) протиправність діяння або бездіяльності її заподіювача; 3) причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача; 4) вина заподіювача шкоди.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння ім, як відповідачами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , так і поліцейськими Голосіївського управління Головного управління Національної поліції у м.Києві моральної шкоди, зокрема, не доведено заподіяння моральної шкоди, протиправність дій відповідачів.

За таких обставин висновок суду про недоведеність позивачами позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є правильним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди позивачів з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення ним обставин справи, містять також посилання на обставини, що були предметом дослідження й оцінки судом. Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 9 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 29 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус