єдиний унікальний номер справи 423/3321/20
номер провадження 2/423/256/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області у складі головуючого судді Лизенко І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження) цивільну справу №423/33210/20 за позовом представника позивача Солодкого Володимира Івановича, який діє на підставі довіреності від 02.12.2020 в інтересах ОСОБА_1 , до Державного підприємства «Первомайськвугілля» в собі відокремленого підрозділу шахта «Гірська» про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача 11.12.2020 звернувся до суду з вищеназваним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але невиплачену заробітну плату у сумі 235 519,47 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 64 107,40 грн., всього у сумі 299 626,87 грн.

22.12.2020 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати судовий розгляд у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, розгляд справи починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі - 22.01.2021; відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

05.01.2021 представник позивача надав уточнену позовну заяву про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в якій просив стягнути з Державного підприємства «Первомайськвугілля» на користь позивача, ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 74 055 грн.10 коп. та сплачений ним судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

В обґрунтування позову зазначив, що 03 січня 2013 року позивач, згідно наказу №6к був прийнятий на роботу заступником головного інженера з виробництва до ВП шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля». 13.09.2019 року він був призначений на посаду директора на цьому підприємстві.

За час його роботи на цьому підприємстві, у зв`язку з тим, що заробітна плата виплачувалася несвоєчасно у підприємства перед ним створилася заборгованість по заробітної платі.

Згідно наказу № 216-к від 15.09.2020 року в.д. ДП «Первомайськвугілля» його повноваження були припинені з 15.09.2020 року і він був звільнений з роботи відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, у зв`язку з припиненням повноважень.

Відповідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установі, організації проводиться в день звільнення.

Але такий розрахунок з позивачем проведений не був посилаючись на відсутність грошових коштів.

Заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платні, на час його звільнення складала 235 519 грн.47 коп.

Так як відповідач тривалий час не здійснював з позивачем повного розрахунку, у зв`язку з його звільненням, він 07 грудня 2020 року був змушений звернутися до суду з позовною заявою про стягнення невиплаченої йому заробітної плати, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку.

21 грудня 2020 року відповідач повністю здійснив з позивачем розрахунок та виплатив йому всю заборгованість, яку він повинен був виплатити у день звільнення, а саме 235 519 грн.47 коп.

Відповідно до статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тому позивач вважає, що відповідач повинен, виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки розрахунку, який станом на день розрахунку, тобто на 21.12.2020 року становить 67 робочих дня (11 днів вересня + 21 день жовтня +21 день листопада+14 днів грудня=67 днів).

Відповідно до довідки виданої підприємством у якому позивач працював, його середньоденна заробітна плата складає 1105,30 гривен тому сума середнього заробітку, який відповідач зобов`язаний сплатити на його користь за час затримки розрахунку, складає 74055 грн. 10 коп.( 1105,30 грн. /розмір середньоденної заробітної плати/ х 67 /кількість робочих днів затримки розрахунку на 21.12.2020 року/ = 74 055 грн. 10 коп.).

20.01.2021 у встановлений судом строк відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому позов не визнав та зазначив, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Первомайськвугілля» в особі ВП шахта «Гірська» з 03 січня 2013 року, а з 13.09.2019 року був призначений на посаду директора ВП ш. «Гірська» ДП «Первомайськвугілля». Наказом ДП «Первомайськвугілля» № 216/к від 15.09.2020 року повноваження позивача були припинені з 15.09.2020 року відповідно до п. 5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю з виплатою вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку.

У день звільнення 15.09.2020 року позивачу було нараховано до виплати: заробітна плата -131155,10 грн., компенсація за невикористану відпустку - 88887,36 грн., вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку - 142583,70 грн., але не виплачено у зв`язку з тяжким фінансовим становищем підприємства.

На день звільнення позивач являвся керівником відповідача, він же ніс персональну відповідальність за організацію та результати діяльності підприємства. Позивачу, як керівнику, було відомо про фінансовий стан підприємства,тому обіцяв у присутності свідків, що не буде звертатися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства,установи,організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то визначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Позивач жодного разу не звертався до підприємства ні в усній формі ні в письмовій з вимогами про остаточний розрахунок.

Відповідно до частини 1 ст.117 КЗпП України вразі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Остаточний розрахунок проведено з позивачем 21.12.2020 року. Період затримки в проведенні розрахунку складає період з 16.09.2020 року по 21.12.2020 рік, а саме 67 робочих днів. Розмір середньоденного заробітку складає 1105,30 грн., розмір компенсації складає 74055,10 грн. ( 1105,30 грн. х 67 робочих днів затримки розрахунку ).

Вважає неспівмірними заявлені до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості,характером цієї заборгованості, діями позивача.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода,яка виплачується працівникові за виконану ним роботу,

Відшкодування,яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України,не відповідає цим ознакам заробітної плати,оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунку при звільненні. Тому відшкодування,передбачене статтею 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, але не є заробітною платою.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила,спрямовані на те,щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат,на відміну від доведена розміру збитків.

Зокрема,такими правилами є правила неустойки (статті 549-552 Цк України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками,які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитків ,а лише понад збитки у доведеному розмірі,які, як правило,є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є правом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно,звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат,яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника,пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, Суд має орієнтовано оцінити розмір майнових втрат, яких, як можно було б розумно передбачити,міг зазнати позивач.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності,суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України..

Така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у цивільній справі № 761/9584/15-ц.

Якщо, суд дійде висновку про необхідність задоволення позовних вимог, вважають за необхідне застосувати принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку.

74 055,30 грн. - ціна позову, 1105,30 грн. - середньоденна заробітна плата;

299626,87 грн. - сума заборгованості заробітної плати;

299 626,87грн.: 74 055,10 грн. = 40,4%;

74 055,10грн. х 40,4% = 29918,26 грн. ( без утримання податків й інших обов`язкових платежів).

Сума до виплати складає - 24084,20 грн. (з урахуванням утримання податків й інших обов`язкових платежів).

28.01.2021 представником позивача було відповідь на відзив, у якому зазначено,що ознайомившись з текстом відзиву вважає аргументи відповідача, за якими він вважає що вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, не відповідають фактичним обставинам та нормам законодавства.

У відзиві відповідач посилаючись на норми статті 116 КЗпП України, вказує, що нібито ОСОБА_1 після звільнення жодного разу не звертався до підприємства з вимогами про остаточний розрахунок.

Але відповідно ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установі, організації проводиться в день звільнення. І тільки у разі, якщо працівник в день звільнення не працював, цією статтею передбачено, що визначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Будь яких доказів що ОСОБА_1 не працював в день звільнення відповідачем не надано, що підтверджує, що він працював у день звільнення і тому він взагалі не зобов`язаний був звертатися з вимогами про остаточний розрахунок.

Щодо посилання відповідача врахувати, при визначені розміру середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , за час затримки розрахунку, висновку Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи №761/9584/15-ц, у випадку, якщо суд дійде до висновку задоволення позивних вимог ОСОБА_1 , то в цей частині також вважаю посилання відповідача та висновки Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи №761/9584/15-ц, суперечать нормам законодавства, а саме.

Міжнародними правовими актами, Конституцією України, законами України та підзаконними нормативними актами, рішеннями Конституційного Суду України урегульовано питання оплати праці та захисту прав найманих працівників.

У частині 1 Європейської соціальної хартії (переглянутій) передбачено, що кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає. Усі працівники мають право на справедливі умови праці. Усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей. Усі працівники мають право на захист у випадках звільнення.

У Конвенції про захист заробітної плати № 95 (ратифікована 04 лютого 1994 року) у статті 1 надано визначення заробітної плати, відповідно до мети цієї Конвенції термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано.

У частині другій статті 12 Конвенції закріплено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Зазначений нормативний акт уточнює і розвиває конституційне право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. А держава, у свою чергу, гарантує на рівні закріплення у Конституції України у статті 43. у тому числі, право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, захист від незаконного звільнення та право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Саме на деталізацію та гарантування дотримання вказаного конституційного положення і прийнято ряд законодавчих актів, якими є як КЗпП України, так і Закон № 108/95-ВР «Про оплату праці».

Відповідно до статті 1 Закону № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У статті 5 названого Закону суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; власники, об`єднання власників або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Згідно зі статтею 24 Закону № 108/95-ВР заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

У статті 25 цього Закону передбачено, що забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

У статті 115 КЗпП України вказано, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

А у статті 116 КЗпП України прямо зазначено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Негативні для підприємства, установи, організації наслідки невиконання вказаних вимог передбачені у статті 117 КЗпП України, текст якої наведено вище.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У даному випадку не працівник, а власник чи уповноважений ним орган не здійснив певних дій та не виконав свого обов`язку з оплати виконаної найманим працівником роботи. Іншого способу спонукати роботодавця до здійснення розрахунку з найманим працівником та гарантувати останньому право на отримання заробітної плати як встановлення суворих гарантій з негативними фінансовими наслідками для роботодавця законодавець не вбачав та реалізував саме у такий спосіб своє право на врегулювання спірних правовідносин.

З урахуванням прямої вказівки закону щодо відсутності часового обмеження на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати та пов`язаність строку звернення про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні саме із днем фактичного розрахунку, тобто фактичного отримання колишнім працівником заборгованості із заробітної плати у повному обсязі, відсутні підстави для висновку, що у діях позивача вбачається неналежна поведінка та пов`язувати можливість зменшення розміру середнього заробітку із істотним періодом такого прострочення. Навпаки, істотний період прострочення виплати розрахункових свідчить, що роботодавець не бажає виконувати своїх зобов`язань і обмежує колишнього найманого працівника у його природніх правах.

У статті 117 КЗпП України законодавець установив лише одну підставу для зменшення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а саме, якщо спір вирішено на користь працівника частково.

Навіть при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у етапі 117 КЗпП України відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

У постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у цивільній справі №6-113цс16 та від 23 грудня 2015 року у цивільній справі № 6-837цс15 визначено такі критерії щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні:

-наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення;

виникнення спору між вказаними сторонами після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні були сплачені роботодавцем;

-прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при розрахунку сум у строки, визначені статтею 116 КЗпГІ України.

Такий правовий висновок Верховного Суду України повністю відповідає вимогам статті 117 КЗпП України і підстав для відступу від нього не вбачається.

Суд не є органом, який творить закони, він є органом правозастосовчим і лише у випадку існування законодавчої прогалини у регулюванні спірних правовідносин може вирішити їх з урахуванням принципу верховенства права, застосовувати аналогію закону чи аналогію права. Суд не наділений повноваженнями на власний розсуд творити чи змінювати норми права та таким чином її тлумачити, щоб вона втрачала свій попередній зміст.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні урегульовано нормами трудового права, як у КЗпП України, так і у Законі № 108/95-ВР, і не потребує додаткового застосування норм ЦК України, оскільки правова природа такого відшкодування здійснює функцію гарантування прав найманих працівників, а не санкційну за невиконання стороною своїх зобов`язань.

До подібних висновків дійшов і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 28 березня 2019 року у справах № 569/12154/17 та№ 569/14363/17.

У зв`язку з вищевикладеним, вважає є всі підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 у повному обсязі та відхилення аргументів та вимог відповідача..

Відповідно до ч.2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ухвали про відкриття провадження у справі, враховуючи, що відповідних клопотань від сторін не надійшло, судовий розгляд відбувається у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ВП шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-12).

З копії наказу Міністерства енергетики та захисту довкілля України №216-к від 15.09.2020 про припинення повноважень і тимчасове покладення виконання обов`язків директора ВП шахта «Гірська» вбачається, що повноваження ОСОБА_1 , директора ВП шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля», 15 вересня 2020 року відповідно до п.5 ст.41 КЗпП України припинено з виплатою ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку (а.с.13)

З довідки ВП шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» №09/1336 від 02.12.2020р. вбачається, що заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 складає: за серпень 2020р. -41 025грн.78коп.; за вересень 2020р. 194 493 грн.69 коп. у тому числі вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю 114 779 грн.88 коп. Всього заборгованість станом на 02.12.2020 складає 235 519 грн.47 коп. (а.с.14)

З довідки ВП шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» №09/1332 від 02.12.2020р. вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працював на шахті ВП «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» та його середньоденний середній заробіток складає 1105,30 грн. (а.с.15)

З довідки ВП шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» №09/176 від 18.01.2021р. вбачається, що всього на день звільнення нарахована з/п 244626грн.16 коп. у т.ч.: заробітна плата на день звільнення -13 155,10грн.; компенсація за невикористану відпустку 88887,36 коп.; вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП - 142 583,70 грн. До видачі 194 493грн.69 коп. Виплачена 21.12.2020р. - 194 493грн.69 коп.(а.с.38)

Задовольняючи позов, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку складає період з 15.09.2020 року по 21.12.2020 року, а саме 67 робочих днів (вересень 2020 11 роб./днів, жовтень 2020 -21 роб./днів, листопад 2020 -21роб./днів, грудень 2020-14роб./днів).

Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного(годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З довідки ДП «Первомайськвугілля» №09/1332 від 02.12.2020р. вбачається, що середньоденний середній заробіток ОСОБА_1 складає 1105,30 грн. (а.с.15) Отже розмір компенсації складає 74 055 грн.10 коп. (1105,30 гривень середньоденного заробітку х 67 робочих днів затримки розрахунку).

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Наведений у позовній заяві розрахунок є обґрунтованим та перевірений судом. Середній заробіток за час затримки розрахунку 74 055 грн.10 коп., що суд вважає співмірним з огляду на розмір невиплаченої своєчасно заробітної плати та тривалість порушення.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 840,80 грн.

З огляду на викладене, керуючись ст. 116, 117 КЗпП України, ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов представника позивача ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ), який діє на підставі довіреності від 02.12.2020 в інтересах ОСОБА_1 (який мешкає за адресою АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), до Державного підприємства «Первомайськвугілля» в собі відокремленого підрозділу шахта «Гірська» (адреса: 93292, Луганська область, Попаснянський район, м.Гірське, вул.І.Далькова, буд.21, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Державного підприємства «Первомайськвугілля» (адреса : 93292, Луганська область, Попаснянський район, м. Гірське, вул.І.Далькова, буд.21, код ЄДРПОУ 32320594) на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74 055 грн.10 коп. (сімдесят чотири тисячі п`ятдесят п`ять гривень 10 копійок).

Стягнути з Державного підприємства «Первомайськвугілля» (адреса : 93292, Луганська область, Попаснянський район, м. Гірське, вул.І.Далькова, буд.21, ) на користь ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , сплачений ним судовий збір у розмірі 840грн.80 коп. (вісімсот сорок гривень 80 копійок)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І.В. Лизенко