ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Південукргеологія», Державної служби геології та надр України про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до КП «Південукргеологія», Державної служби геології та надр України про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позов мотивовано тим, що позивача було прийнято на роботу в КП «Південукргеологія» з 01 квітня 2019 року на посаду радника генерального директора. З 30 квітня 2020 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, однак, на момент звільнення, відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок. Відповідно до довідки від 29 травня 2020 року заборгованість по заробітній платі станом на 01 травня 2020 року складає 15 584 грн.75 коп., що включає компенсацію за невикористану відпустку в сумі 487 грн. 44коп. Крім того, враховуючи, що відповідач остаточний розрахунок з позивачем не провів, позивачем було розрахована компенсація середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, яка за розрахунком позивача за період з 01 травня 2020 року по 09 грудня 2020 року складає 59 485 грн.92коп.

Додатково позивач зазначив, що з огляду на те, що відповідач не задовольнив вимоги позивача по остаточному розрахунку (незалежно від причин такої відмови) він вважає, що настає субсидіарна відповідальність держави в особі органу, до сфери управління якого належить підприємство, в даному випадку Державної служби геології та надр України.

На підставі вищевикладеного, позивач просив стягнути з КП «Південукргеологія», Державної служби геології та надр України на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 15 097грн.31коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 487грн.44коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 травня 2020 року по 09 грудня 2020 року у розмірі 59 485грн.92коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та ухвалено стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 15097 грн. 31 коп. та суму компенсації за невикористану відпустку у розмірі 487 грн. 44 коп., а разом 15 584 грн. 75 коп.; в задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку відмовлено; в задоволені позовних вимог до відповідача Державної служби геології на надр України відмовлено; рішення суду в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі в межах суми платежу за один місяць у розмірі 2 226 грн. 39 коп. - допущено до негайного виконання; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що фактичного розрахунку (виплати заборгованості по заробітній платі) ані на момент звернення позивача до суду, ані на момент постановлення судом рішення не було, а тому вимоги позивача про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є передчасними, оскільки визначити остаточний обсяг своїх вимог позивач може лише в день фактичного розрахунку. Таким чином, на сьогоднішній день відсутні підстави для вирішення питання про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, оскільки вимоги в цій частині заявлені позивачем передчасно Трудові відносини з позивачем було укладено безпосередньо з відповідачем КП «Південукргеологія», який в свою чергу є розпорядником грошових коштів, які виділяються на заробітну плату працівників, отже обов`язок щодо виплати заробітної плати покладено саме на підприємство. При прийнятті даного рішення, судом також враховано, що на сьогоднішній день КП «Південукргеологія» не реорганізовано та не ліквідовано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що Наказом № 24-к від 29 березня 2019 року ОСОБА_1 призначено на посаду радника генерального директора в КП «Південукргеологія» з 01 квітня 2019 року

Наказом № 41-к від 30 квітня 2020 року позивача було звільнено за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується записом № 47 в трудовій книжці та копією наказу про звільнення.

Згідно довідки КП «Південукргеологія» № 01/12-326 від 29 травня 2020 року, вбачається, що підприємство має заборгованість перед позивачем по заробітній платі станом на 01 травня 2020 року в розмірі 15 584 грн. 75 коп., куди входить і компенсація за невикористану відпустку у розмірі 487 грн. 44 коп..

Як вбачається з відзиву відповідача на позовну заяву, що надійшов до суду 03 лютого 2021 року, суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 15 097 грн. 31коп. та суму компенсації за невикористану відпустку у розмірі 487,44 грн., відповідач визнає, а тому відповідно до положень ст. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 та стягнув з відповідача Казенного підприємства «Південукргеологія» заборгованість по заробітній платі в розмірі 15 097 грн. 31коп. та суму компенсації за невикористану відпустку у розмірі 487 грн. 44коп., а разом - 15 584 грн. 75 коп., та суд апеляційної інстанції з рішенням суду в цій частині.

Крім того суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку, виходячи з того, що фактичного розрахунку (виплати заборгованості по заробітній платі) ані на момент звернення позивача до суду, ані на момент постановлення судом рішення не було, а тому вимоги позивача про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є передчасними, оскільки визначити остаточний обсяг своїх вимог позивач може лише в день фактичного розрахунку.

Проте, колегія суддів не може в повному обсязі погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Висновок суду першої інстанції щодо передчасності позовних вимог про виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки визначити остаточний обсяг своїх вимог позивач може лише в день фактичного розрахунку, колегія суддів вважає необґрунтованим у зв`язку з тим, що ст. 117 КЗпП України чітко передбачає відповідальність роботодавця за невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року.

Відповідно із абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Є встановленим, що на день звільнення позивача роботодавець не провів з ним остаточного розрахунку та не виплатив заборгованість по заробітній платі.

Так, матеріалами справи встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 243,72 грн. Повний розрахунок при звільненні з позивачем так проведений і не був.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 30 квітня 2020 року заробітна плата не виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто починаючи з 01 травня 2020 року по 20 квітня 2021 року. Кількість робочих днів за цей період складає 243 дні.

Відтак, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки виплати заробітної плати після звільнення позивача складає 59223,96 грн (243,72 грн. (середньоденна заробітна плата х 243 (кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбовляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та з врахуванням принципу співмірності, зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 59 223,96 грн. до 15 584,75 грн.

Що стосується позовних вимог Державної служби геології на надр України колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову в цій частині, оскільки трудові відносини з позивачем було укладено безпосередньо з відповідачем КП «Південукргеологія», який в свою чергу є розпорядником грошових коштів, які виділяються на заробітну плату працівників, отже обов`язок щодо виплати заробітної плати покладено саме на підприємство.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягнення середнього заробітку не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення стягнення середнього заробітку за час затримки скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 15 584,75 грн.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко