Справа №295/2479/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Вольській К.В,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака Віктора Ярославовича, за участю третіх осіб - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування,-

встановив:

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулись в суд із позовом, в якому зазначили, що вони є чоловіком та жінкою, мають сина ОСОБА_4 , доньку - ОСОБА_6 .

Інший відповідач - ОСОБА_3 - невістка позивачів, перебуває у шлюбі із ОСОБА_4

ОСОБА_5 - малолітній син відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Позивачі зауважують, що 05.12.2007 року відділом приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 із визначеним правом на вказане майно п`яти осіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 (неповнолітньої доньки ОСОБА_6 ).

У позові вказано, що з часу одруження їх сина відносини із невісткою були «пасивними», а в подальшому, з восени 2020 року, ОСОБА_3 почала вчиняти кроки щодо налагодження відносин із позивачами.

Відповідач запевняла про можливість звернення стягнення на квартиру внаслідок існування заборгованості, які виникли у ОСОБА_4 , та пропонувала сплачувати борги, а також надавати іншу допомогу, пов`язану із придбанням ліків, приготування їжі, веденні господарства протягом життя позивачів.

У приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В.Я. 26.11.2020 року позивачами вчинено договір, який сприймався стороною як погодження вищенаведених домовленостей. Під час укладення зміст договору не оголошувався, позивач ОСОБА_2 не використовував необхідні за станом його здоров`я окуляри.

Після укладення правочину поведінка відповідача ОСОБА_3 змінилась, а позивачами з`ясовано, що ними помилково укладено договір дарування.

Позивачі посилаються на положення ст.ст. 229, 230 ЦК України, що визначають правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, наслідки вчинення правочину під впливом обману, та просять визнати недійсним договір дарування частини квартири від 25.11.2020 року між дарувальниками ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і ОСОБА_8 , які діяли як представники обдарованого ОСОБА_5 , про безоплатну передачу у власність 2/5 частин квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачем ОСОБА_4 подано відзив із визнанням позову.

Третьою особою - ОСОБА_6 надано пояснення, де особа вказала на вчинення з боку відповідача ОСОБА_3 дій, направлених на вчинення перешкод у користуванні квартирою іншими мешканцями.

В судовому засіданні позивачі, представник позивача, третя особа ОСОБА_6 , яка діяла як законний представник ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали.

Інші учасники в судове засідання від 26.04.2021 року не з`явились, про час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Судом встановлено наступні обставини.

Між позивачами та відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , які діяли як законні представники ОСОБА_5 , 26.11.2020 року укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 , ОСОБА_1 як дарувальники в рівних частках кожен безоплатно передали у власність (подарували) 2/5 ід. частини квартири, а ОСОБА_5 прийняв у власність (дар) 2/5 ід. частини квартири АДРЕСА_1 .

На час розгляду справи власниками квартири є ОСОБА_5 , якому належить 2/5 ід. частини квартири, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 яким належать по 1/5 ід. частин квартири кожному.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що за змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

За змістом ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

У постанові Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що «обставини, відносно яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення...

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину».

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених вимог про визнання договору недійсним, суд, керуючись внутрішнім переконанням, надає оцінку доказам в розрізі їх належності, достатності, взаємного зв`язку, доповнення та протиріч.

В судовому засіданні як свідки були допитані, з їх згоди, позивачі, третя особа - ОСОБА_6 . Крім того, судом заслухано пояснення свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Позивачі по справі у поясненнях зазначили, що оголошення договору у нотаріуса було перервано відповідачем ОСОБА_3 , копію договору стороні не надали.

На уточнюючі запитання суду про відносно чіткі домовленості між сторонами, що передували укладенню договору та настання яких бажали учасники, позивачі обмежувались загальними формулюваннями про допомогу у погашенні кредиту, у придбанні ліків, іншого забезпечення.

Суд звертає увагу, що показання осіб не містили будь-яких відомостей про розмір грошової суми, яку відповідач зобов`язана було передавати позивачам з метою погашення боргових зобов`язань, крім того, кредитні відносини виникли між банківською установою та відповідачем ОСОБА_4 , який у свою чергу, також є співвласником 1/5 частини спірної квартири. Договір щодо відчуження частки у праві власності на майно, в тому числі на користь дружини, даною особою не укладався.

Свідки підтвердили, що стосунки із сином - ОСОБА_4 є нормальними, в пояснення з приводу того, чому відповідна особа, яка проставила підпис на договорі як законний представник малолітнього, не повідомила про укладення іншого договору за умов обізнаності про намір укласти договір з умовою утримання, повторно вказали на те, що договір не оголошувався.

Не повідомили учасники і про чіткі домовленості, які вони вважали закріпленими за наслідком укладення договору, тобто під час та після його нотаріального посвідчення.

Інші свідки про обставини укладення договору знають зі слів позивачів, у поясненнях вказали на те, що відомості про існування переддоговірних домовленостей їм не відомі. Про існування договору дізнались після його укладення.

Свідок ОСОБА_9 вказала на проголошення позивачем ОСОБА_1 під час їх бесіди фрази: «що я наробила». При цьому, логічного завершення даного речення у тому ж стилі прямої речі з достовірним відтворенням - свідком не здійснено. На запитання суду свідок узагальнено повідомила, що відповідач повинна була допомагати.

Суд зауважує, що учасники, а також інші свідки, не повідомили, за яких саме обставин вони дізнались про те, що стороною позивача укладено договір дарування. За виниклого спору вказівка про зміну ставлення відповідача, а також висловлення з її боку погроз втрати права на житло не є істотними без чітких відомостей про період і конкретні дії учасників, що стали підставою виникнення сумніву щодо юридичної природу договору.

Надані стороною позивача відомості про стан здоров`я ОСОБА_2 також не можуть вказувати на хибному уявленні даною особою юридичної природу вчинюваного правочину.

Відповідач - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В.Я., з приводу позову надав письмові пояснення, де зазначив, що перед посвідченням договору сторонам було роз`яснено зміст договору дарування, різницю між договором дарування та заповітом, спадковим договором, договором одвічного утримання.

Оцінені судом доказі у їх сукупності не є достатніми для здобуття висновку про існування помилки у сторони позивачів щодо юридичної природи вчинюваного правочину, а також для підтвердження фактичного вчинення обману з боку відповідача ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 258-279 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака Віктора Ярославовича, за участю третіх осіб - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повне рішення суду буде виготовлене 29.04.2021 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов