Головуючий суддя
в суді І інстанції Козіна С.М.
Єдиний унікальний № 374/284/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 року Ржищівський міський суд Київської області в складі :

головуючої судді- Козіної С.М.,

за участі:

секретаря- Маламан Я.О.,

позивачки - ОСОБА_1 (не з`явилась),

відповідача - ОСОБА_2 (не з`явився),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ржищів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на повнолітню дочку, -

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2020 року позивачка звернулась до Ржищівського міського суду Київської області із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем по справі перебували у шлюбу. 10 липня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано. Сторони мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час повнолітня. На час подання заяви дочка навчається на денній формі навчання в Київському університеті культури за спеціальністю "Культурологія". Відповідач не виконує обов`язків батька стосовно дочки, ніякої допомоги не надає, дочка знаходиться на вихованні матері. Матеріальна допомога, якої потребує ОСОБА_3 , не обмежується вартістю навчання і включає в себе й інші витрати, пов`язані з навчанням і прожиттям, а тому позивачка, яка самостійно надає таку допомогу та має на утриманні ще одну дитину, не взмозі повною мірою матеріально забезпечити спільну з відповідачем доньку. Позивачці відомо, що відповідач проживає за кордоном, а саме в Іспанії, має достатній рівень доходу та здатен надавати допомогу на утримання спільної дочки. Дочці потрібна матеріальна допомога, тому позивачка подала до суду заяву про стягнення аліментів та додаткових витрат з відповідача на утримання дитини.

Позивачка просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн щомісяця на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дочкою 23 років, а також стягнути додаткові витрати на утримання дочки у розмірі 68 000 грн.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, подавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримувала.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи в силу ст. 128-131 ЦПК України вважається повідомленим належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційній сторінці веб-порталу судової влади України, відзиву та заперечень проти позову відповідач не подавав.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Сторони були одружені, однак 10 липня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 від 10 липня 2009 року (а.с. 14).

Сторони мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

Згідно з договором № 35373 про підготовку фахівця з вищою освітою, ОСОБА_3 є студентом Київського університету культури денної форми навчання, навчається за спеціальністю "Культорологія", термін навчання з 01 вересня 2020 року до 30 червня 2024 року (а.с. 16-18).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області № 02-03-07/740 від 1 вересня 2020 року встановлено, що до складу сім`ї ОСОБА_1 входить дочка ОСОБА_3 , 2001 року народження, та дочка ОСОБА_4 , 2011 року народження (а.с. 12).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області № 02-03-07/1121 від 18 грудня 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 , до складу її сім`ї входить дочка ОСОБА_3 , 2001 року народження, та дочка ОСОБА_4 , 2011 року народження. Діти знаходяться на утриманні матері (а.с. 39).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 78, 81 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 199 Сімейного Кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, є одним із способів захисту їх інтересі, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їх життєдіяльності, оскільки на період навчання вони не мають самостійного заробітку та потребують матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дочку, сина, що продовжують навчання, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Обов`язок утримувати повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків.

Такі ж висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.08.2018 року у справі № 539/2580/16-ц (провадження № 61-20377св18).

Статтею 200 СК України визначено, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення ними повноліття, виникає за обов`язковою сукупністю таких юридичних фактів: продовження навчання після досягнення повноліття; не досягнення дочкою, сином 23 років; потреби в матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної в постановах від 28 березня 2018 року у справі № 640/21562/15-ц та від 28 лютого 2019 року 466/532/16-ц, за недоведеності обставини спроможності відповідача надавати матеріальну допомогу, лише та обставина, що він є батьком і на нього покладено обов`язок утримувати повнолітню доньку, яка продовжує навчання, і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Дослідженням доказів судом встановлено, що ОСОБА_3 дійсно потребує матеріальної допомоги, оскільки продовжує навчання та не спроможна себе утримувати. Однак доказів того, що відповідач матеріально спроможний сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дочки, яка навчається, матеріали справи не містять.

Позивачкою не надано до суду доказів щодо стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, інших доказів, на підтвердження обставин, вказаних у ст. 182 СК України, відповідачем не надано до суду відзиву чи заперечення проти позову, а також документів щодо матеріального становища та стану здоров`я, наявності інших утриманців тощо. Отже, через відсутність такої інформації, суд не має можливості врахувати обставини, передбачені ч. 1 ст. 182 СК України.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджені аліменти на дитину, зобов`язаний брати участь в додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Відповідно до частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 травня 2018 року у справі № 61-15690св18.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 посилалася на те, що у зв`язку із навчанням дитини у вищому навчальному закладі нею сплачено кошти за навчання та за проживання її в гуртожитку.

Суд зауважує, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України.

Крім того, позивачка не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що між нею та відповідачем були узгоджені питання щодо навчання доньки в Київському університеті культури. Навчальний заклад було обрано позивачем на власний розсуд без погодження із відповідачем.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи позивачкою не доведено існування всіх юридичних фактів, які у своїй сукупності надають право отримання аліментів та додаткових витрат на підставі статті 185, 199 СК України, що є її процесуальним обов`язком.

А тому, враховуючи вказані обставини справи, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивачкою, а тому в задоволенні позову відмовляє.

В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу без фіксації судового процесу.

Керуючись ст. 182, 185, 191, 198, 199, 200, 201 СК України, ст. 2, 4, 12, 81, 82, 128, 141, 258, 259, 263-265, 268, 353, 354, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на повнолітню дочку, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до пп. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 15.12.2017) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, тобто до Київського апеляційного суду через Ржищівський міський суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя