27.04.2021 року м. Житомир
Богунський районний суд м. Житомира в складі :
головуючого судді Зосименко О.М.,
при секретарі судового засідання Ковальчук О.С.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення порядку користування квартирою, -
Позивач звернувся до Богунського районного суду м. Житомира з позовною заявою в якій із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у користування позивача виділити окрему житлову кімнату площею 13,0 кв. м., що максимально відповідає його частці в праві власності на квартиру; у користуванні відповідачів залишити житлову окрему кімнату, площею 8,8 кв.м, та житлову окрему кімнату площею 15,6 кв. м., кухню - 7,9 кв.м., вбиральню, ванну кімнату - 3,2 кв.м., коридор - 4,9 кв.м.
В обґрунтування позову зазначає, що він та відповідачі не можуть знайти згоди у спільному користуванні квартирою. Позивач не проживає в квартирі бо не має такої можливості. Відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні квартирою, що виражається у недопущенні його в квартиру.
Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив справу розглядати за письмовими матеріалами. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 02.06.2006 року відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартира за адресою: квартирою АДРЕСА_1 , приватизована та видано свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на житло на праві приватної спільної часткової власності в рівних частинах, ОСОБА_1 1/3, ОСОБА_2 1/3 та ОСОБА_3 1/3.
Статтею 360 ЦК України встановлено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереженні спільного майна, у сплаті податків, зборів, обов`язкових платежів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 380 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятними. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Згідно п.14 постанови № 20 від 22.12.1995 року Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 Постанови №7 від 04 жовтня 1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення ( кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
Як вбачається із свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 02.06.2006 року, квартирою АДРЕСА_1 , приватизована в рівних частинах, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/3 на кожного.
Згідно технічного паспорту від 18.04.2006 року виготовленого Житомирським обласним державним підприємством по технічній інвентаризації квартира АДРЕСА_1 , є трикімнатною, житлова площа - 37,4 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 8,8 кв.м., 2-а кімната - 15,6 кв.м., 3-тя кімната - 13,0 кв.м, кухня окрема 7,9 кв.м., ванна кімната - 3,2 кв.м., коридор - 4,9 кв.м. Загальна площа квартири - 53,4кв.м., корисна площа 53,4кв.м. Кімнати в квартирі ізольовані окремі.
Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
За положенням ч 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні
За ч. 1 ст.357ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим встановлення порядку користування спільною квартирою у запропонованому позивачем варіанті, зважаючи на площу кімнати яка майже відповідає розміру частки позивача у даній квартирі, (37,4 : 3 = 12,46 кв.м.), у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі ст. 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору на користь держави, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в розмірі 840,80 грн. за одну позовну вимогу немайнового характеру, тобто по 420 грн. 40 коп. з кожного.
Керуючись ст.ст.5,10-13,81,141,259,263-265,280-289 ЦПК України, суд
Позов - задовольнити.
Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином:
- виділити у користування ОСОБА_1 окрему житлову кімнату площею 13,0 кв. м.,
- виділити у користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 кімнату, площею 8,80 кв.м, кімнату площею 15,60 кв. м., кухню - 7,90 кв.м., вбиральню, ванну кімнату - 3,2 кв.м., коридор - 4,90 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дохід держави 840,80 грн. судового збору, стягнувши з кожного з них по 420 грн. 40 коп.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд.

Суддя О.М. Зосименко