Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 496/1251/13-ц

провадження № 61-21184св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач- ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційними скаргами ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 лютого 2018 року в складі судді Дранікова С. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 24 липня 2019 року в складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І., та ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 12 лютого 2018 року в складі судді Дранікова С. М. і постанову Одеського апеляційного суду від

24 липня 2019 року в складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 29 квітня 2001 року Іллінською сільською радою Біляївського району Одеської області зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29 травня 2013 року шлюб між сторонами розірваний. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За період шлюбу подружжям набуте спільне майно, яке підлягає поділу: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який збудований подружжям під час шлюбу та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 , вартістю 860 000,00 грн, автомобіль ЗИЛ-130 р/н НОМЕР_1 , який зареєстрований 01 березня 2006 року на ім`я ОСОБА_2 , вартістю 56 350,49 грн. Загальна вартість спільного майна подружжя складає

916 350,49 грн. При поділі позивач має право на 1/2 частку спільного майна, вартість якої складає 458 175,24 грн. При цьому позивач просив врахувати варіант, запропонований судовим експертом у висновку судової будівельно-технічної експертизи №6849/24 від 26 серпня 2016 року.

Після уточнення позовних вимог просив здійснити поділ спільного майна ОСОБА_1 і ОСОБА_2 наступним чином:

передати у власність ОСОБА_1 - 44/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв. м, в тому числі, житловою - 30,4 кв. м, що складається (літ. «А») з коридору площею 11,4 кв. м, веранди площею 11,7 кв. м, жилої кімнати площею 15,2 кв. м, жилої кімнати площею 15,2 кв. м, та надвірні будівлі: літ «В» - вбиральня, літ «Г» - літній душ, літ «Б» - гараж;

передати у власність ОСОБА_2 - 56/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,9 кв. м, в тому числі, житловою - 28,0 кв. м, що складаються (літ. «А») з веранди площею 15,9 кв. м, кухні площею 12,0 кв. м, котельні площею 4,1 кв. м, ванній площею 5,2 кв. м, санвузлу площею 2,7 кв. м, жилої кімнати площею 12, 8 кв. м, жилої кімнати площею 15, 2 кв. м, та надвірні будівлі: літ. «Д» - літня кухня, літ. «Е» - підвал;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58 522,00 грн грошової компенсації за зменшення вартості частки у спільному нерухомому майні;

право спільної сумісної власності сторін на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 припинити;

зобов`язати сторони для поділу будинку в натурі виконати будівельні роботи, які зазначені у висновку судової будівельно-технічної експертизи №6849/24 від

26 серпня 2016 року по справі;

стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28 175,24 грн грошової компенсації вартості частки у спільному рухомому майні - автомобіль ЗИЛ-130 номерний знак НОМЕР_1 ;

право спільної сумісної власності сторін на автомобіль ЗИЛ-130 номерний знак НОМЕР_1 припинити.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 25 лютого 2014 року вказані позови об`єднані в одне провадження.

Короткий зміст рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 24 липня

2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Передано у власність ОСОБА_1 44/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв. м, в тому числі, житловою - 30,4 кв. м, що складається (літ. «А») з коридору площею 11,4 кв. м, веранди площею 11,7 кв. м, жилої кімнати площею 15,2 кв. м, жилої кімнати площею 15,2 кв. м, та надвірні будівлі: літ «В» - вбиральня, літ «Г» - літній душ, літ «Б» - гараж.

Передано у власність ОСОБА_2 - 56/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 67,9 кв. м, в тому числі, житловою - 28,0 кв. м, що складаються (літ. «А») з веранди площею 15,9 кв. м, кухні площею 12,0 кв. м, котельні площею 4,1 кв. м, ванній площею 5,2 кв. м, санвузлу площею 2,7 кв. м, жилої кімнати площею 12,8 кв. м, жилої кімнати площею 15,2 кв. м та надвірні будівлі: ліг. «Д» - літня кухня, літ. «Е» - підвал.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58 522,00 грн грошової компенсації за зменшення вартості частки у спільному нерухомому майні.

Право спільної сумісної власності сторін на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 припинено.

Зобов`язано сторони для поділу будинку в натурі виконати будівельні роботи: влаштувати дверний проріз з послідуючим встановлення дверного блоку

в зовнішній стіні приміщення 1-2 веранда для влаштування входу у частину житлового будинку ОСОБА_2 ; влаштувати міжкімнатну перегородку, що розділяє приміщення 1-2 веранда на два приміщення площею 11,7 кв. м та 15,9 кв. м; влаштувати приміщення «кухня» у частині житлового будинку, що виділяються ОСОБА_1 (з дотриманням усіх будівельних норм та правил).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 28 175,24 грн грошової компенсації вартості частки у спільному рухомому майні - автомобіля ЗИЛ-130 номерний знак НОМЕР_1 .

Право спільної сумісної власності сторін на автомобіль ЗИЛ-130 номерний знак НОМЕР_1 - припинено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з презумпції спільності майна подружжя відповідно до статей 60, 69-71 СК Українита зробив висновок, що позовні вимоги є доведені, а стороною відповідача не представлено доказів, які спростовують їх обгрунтованість.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції та зазначив, що суд правильно не включив до об`єктів поділу сумісно набутого майна автомобіль «Мітсубіші Галант» та не стягнув з ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 73 195,245 грн за нього, оскільки зазначені вимоги не були предметом судового розгляду за позовом ОСОБА_1 . Наявності у подружжя боргових зобов`язань перед батьком ОСОБА_2 не стосується предмету доказування у цій справі. Вартість автомобіля ЗИЛ-130 номерний знак НОМЕР_1 визначена на підставі звіту про оцінку ринкової вартості від 22 липня

2016 року №31131160, ОСОБА_2 цей звіт не спростований, клопотання про призначення експертизи не заявлено. Поділ житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв. м здійснено з врахуванням висновків судової будівельно-технічної експертизи №6849/24 від 26 серпня 2016 року.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 12 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 24 липня

2019 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду, у зв`язку

з повторною неявкою позивача в судове засідання відповідно до пункту

3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 лютого 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 липня 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що автомобіль марки ЗИЛ-130 номерний знак НОМЕР_1 придбано подружжям під час шлюбу, але використовував цей автомобіль у своїй діяльності займався ремонтом та технічним обслуговуванням її чоловік. Крім того, вона не має право керувати зазначеним транспортним засобом, оскільки не має відповідної категорії СІ - право керування вантажним автомобілем. На ці обставини суди уваги не звернули, не надали належної правової оцінки.

В матеріалах справи наявний висновок судової будівельно-технічної експертизи №6849/24 від 26 серпня 2016 року, на підставі якого судом здійснено поділ спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , однак цей висновок судової будівельно-технічної експертизи

є неналежним доказом при вирішенні справи, оскільки базується на оціночному акті про господарські будівлі та споруди, зведених актів вартості, господарських будівель та споруд, оціночному акті про будинок, у яких підпис виконавця відсутній.

Суд першої інстанції не дослідив зібрані по справі докази, а саме придбаний

у період шлюбу автомобіль марки Мітсубіші Галант, державний номер НОМЕР_2 , 2001 року випуску, який позивач, без її згоди, переоформив на свого батька, ОСОБА_6 , що був допитаним у судовому засіданні у якості свідка та підтвердив зазначене (судове засідання від 08 жовтня 2014 року аудіо-файл №0918, 23:05). Таким чином, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, цінним майном та оскільки позивач розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди дружини, тому ОСОБА_2 має право на 1/2 грошової компенсації вартості спірного транспортного засобу, а саме 45 020,00 грн (90 040,00/2).

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 12 лютого 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 липня 2019 року,

у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення, та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не могла бути сповіщеною про розгляд справи, оскільки знаходилась в цей період часу за межами України. У якості доказу до апеляційного суду надано копію її закордонного паспорту.

У січні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подав відзиви на касаційні скарги ОСОБА_2 , в яких просить оскаржені судові рішення залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення, посилаючись на безпідставність їх вимог.

Рух справи

Ухвалами Верховного Суду від 09 та 19 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Щодо залишення без розгляду зустрічних позовних вимог

Згідно з частинами першою та другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання.

У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

У частині п?ятій статті 223 ЦПК України встановлено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Отже, відповідно до наведених вимог суд може залишити позовну заяву без розгляду лише при наявності одночасно двох умов: належного повідомлення позивача про час та місце розгляду справи та відсутності заяви про розгляд справи за його відсутності.

Суд апеляційної інстанції встановив, що про час та місце розгляду справи, яке відбулося 23 січня 2018 року ОСОБА_2 повідомлена належним чином відповідно до частини третьої статті 130 ЦПК України. Про вручення сповіщення 18 грудня 2017 року розписалась ОСОБА_8 , мати ОСОБА_2 (т. 2 а. с. 202).

Представник ОСОБА_2 надіслав до суду клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи, призначений на 23 січня 2018 року, в зв`язку

з заміною представника (т. 2 а. с. 205). Зазначене клопотання судом задоволено, відкладено розгляд справи на 12 лютого 2018 року.

Про час та місце розгляду справи на 12 лютого 2018 року ОСОБА_2 повідомлена належним чином відповідно до частини третьої статті 130 ЦПК України (т. 2 а. с. 210).

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, яка призначена на 12 лютого 2018 року, у зв`язку

з перебуванням у іншому судовому процесі (т. 2 а. с. 208).

Суд першої інстанції вказав, що справа призначалась до слухання на 24 жовтня 2017 року, 12 грудня 2017 року, 23 січня 2018 року, 12 лютого 2018 року. Однак належним чином повідомлена ОСОБА_2 та її представник заяви про слухання справи у їх відсутності не надали, в судові засідання не з`являлись, при цьому надсилали заяви про відкладення розгляду справи, однак жодним чином не обґрунтовуючи вказані клопотання та не додавали належних підтверджуючих документів.

За таких обставин суди зробили правильний висновок про залишення зустрічної позовної заяви без розгляду.

Щодо поділу спільного майна подружжя за первісним позовом

Суди встановили, що 29 квітня 2001 року Іллінською сільською радою Біляївського району Одеської області зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29 травня 2013 року шлюб розірваний.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За період шлюбу подружжям набуте наступне спільне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який збудований подружжям під час шлюбу та зареєстрований на праві власності за

ОСОБА_2 , вартість якого складає 860 000 грн; автомобіль ЗИЛ-130 номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований 01 березня 2006 року на ім`я ОСОБА_2 , вартість якого складає 56 350,49 грн (висновок судової будівельно-технічної експертизи №6849/24 від 26 серпня 2016 року, звіт про оцінку ринкової вартості від 22 листопада 2016 року №31131160 відповідно).

Таким чином, загальна вартість спільного майна подружжя складає

916 350,49 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі

№ 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені

з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Судами встановлено, що в період шлюбу сторони придбали квартиру, автомобіль, гараж та земельну ділянку, на якій він розташований, а також отримали кредит на придбання нерухомого майна й за рахунок кредитних коштів придбали дві квартири. При вирішенні таких спорів суди з`ясовують наявність спільного майна подружжя, як рухомого так і нерухомого, наявність грошових коштів, що є спільною сумісною власністю. Зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. До майна подружжя можуть бути віднесені як рухоме і нерухоме майно, так і кошти та борги».

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи

і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суди правильно виходили з того, що майно набуте сторонами за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому поділ житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,5 кв. м правильно здійснено судами з врахуванням висновків судової будівельно-технічної експертизи № 6849/24 від 26 серпня 2016 року.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом аргументів ОСОБА_2 щодо обставин відчуження автомобіля Мітсубіші Галант без отримання її згоди; заперечення ОСОБА_2 проти отримання у власність автомобіля ЗИЛ.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються

в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що в суді першої інстанції сторона відповідача таких аргументів не наводила, відповідних доказів та/або клопотань про їх витребування не заявляла, тому апеляційний суд обґрунтовано такі аргументи відхилив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення ? без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 12 лютого 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 липня 2019 року за наслідком перегляду зазначеної ухвали залишити без змін.

Постанову Одеського апеляційного суду від 24 липня 2019 рокуза наслідком перегляду рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов