Провадження № 2/201/972/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Батманової В.В.

за участю секретаря Дейнега А.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Тихонського В.Г.

представника відповідача адвоката Кім Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського округу Південно-східного міжрегіонального управління юстиції Щетілова Ольга Валеріївна про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського округу Південно-східного міжрегіонального управління юстиції Щетілова Ольга Валеріївна про визнання договору недійсним.

В обґрунтування даної позовної заяви зазначено, що 01.03.2014 позивач уклав шлюб з відповідачем. Під час спільного проживання у шлюбі 28.10.2014 позивач за особисті грошові кошти, набуті до шлюбу у розмірі 149 000 грн. придбав автомобіль «Toyota Corolla» д/н НОМЕР_1 , який зареєстрував на своє ім`я. 20.12.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір дарування вказаного автомобіля на користь відповідача. Вважає вказаний договір недійсним, оскільки 01.01.2020 припинили шлюбні відносини, а відтак позивача було введено в оману, крім того оцінка автомобіля за договором складає 20 000 грн, що не відповідає дійсності. Відтак просив визнати вказаний договір дарування недійсним та стягнути на користь позивача судові витрати.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, наголошували на тому, що позивачу було введено в оману цим договором.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, суду був наданий відзив, з якого вбачається, що позивач не довів належними доказами фактів, на які він посилається у позові, не обґрунтовано доводів введення в оману, відтак просила в задоволенні позову відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 01.03.2014 між позивачем та відповідачем укладено шлюбу, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 (а.с. 15).

Під час спільного проживання у шлюбі 28.10.2014 позивач придбав автомобіль «Toyota Corolla» д/н НОМЕР_1 , який зареєстрував на своє ім`я (а.с. № 24-32)

20.12.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір дарування вказаного автомобіля посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського округу Південно-східного міжрегіонального управління юстиції Щетіловою О.В., відповідно до якого позивач подарував вказаний автомобіль ОСОБА_2 (а.с. № 12-13).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3,5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до ч..1,2 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 129 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається недійсним.

Роз`ясненнями, викладеними в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під -зливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Статтею 64 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік дають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як _одо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Відповідно, до договорів, укладених між подружжям, застосовуються ті ж положення чинного законодавства, що й до будь-яких правочинів, які не заборонені законом та укладені між особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Сам факт укладення правочину у шлюбі не надає права стороні такого правочину відмовитись від прийнятого на себе зобов`язання лише тому, що контрагентом за договором є його дружина або чоловік.

При укладенні договору дарування позивач був повністю ознайомлений із його умовами. Як особа, що наділена повною цивільною дієздатністю, позивач мав можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Зміст укладеного договору дарування повністю спростовує доводи позивача. Доказів, які б свідчили про відсутність у позивача повної цивільної дієздатності, визнання його недієздатним чи обмежено дієздатним, не здатність позивача прочитати текст договору через похилий вік, фізичні чи розумові вади, до позовної заяви не подано, а отже, згода та ознайомлення позивача зі змістом підписаного ним договору може вважатись встановленою обставиною.

Як передбачено Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 Глава 6 пункт 4, правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

На оспорюваному договорі наявний підпис позивача, в тексті договору дарування, який він підписав та з яким був ознайомлений, чітко вказано про його обізнаність зі змістом договору, а отже, нотаріусом було встановлено волевиявлення сторін у порядку, передбаченому чинним законодавством.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що«недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

В цій частині суд погоджується із запереченнями представника відповідача, що позивачем не лише не доведено його обману з боку відповідача, але і не вказано, щодо яких саме істотних обставин правочину його було введено в оману, яким чином це вплинуло на прийняття ним рішення щодо укладення договору дарування.

Відповідно до положень статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком за положеннями статті 718 ЦК України можуть бути рухомі речі, в тому числі грошові кошти, та нерухомість. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі.

Укладаючи договір, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору дарування. Зважаючи на те, що саме на ім`я позивача було набуто вказаний автомобіль за час перебування позивача та відповідача у шлюбі, позивач був обізнаний про дійсну ринкову вартість автомобіля, який подарував дружині, і не міг помилятись щодо даних обставин.

В той же час, пункт 3 договору, який намагається оспорити позивач, не містить відомостей про вартість легкового автомобіля, а лише містить узгоджену сторонами оцінку дарунку, що не впливає на суть укладеного договору.

Відтак позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про введення його в оману, або будь-яких інших обставин, які б призвели до визнання договору недійсним. Відповідно до ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 16,203,215,230,231 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 76-81, ч. 6 ст. 82, ст.ст. 89, 141, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського округу Південно-східного міжрегіонального управління юстиції Щетілова Ольга Валеріївна про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя : В.В. Батманова