Постанова

Іменем України

22 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 295/13985/18

провадження № 61-2123св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Рогальська Раїса Іванівна, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду міста Житомира

від 22 березня 2019 року у складі судді Перекупки І. Г. та постанову Житомирського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., трояновської Г. С., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Рогальська Р. І., ОСОБА_3 , про розірвання договору довічного утримання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 15 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р. І. та зареєстровано в реєстрі за № 4554.

За умовами укладеного договору позивач передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Квартира складається з однієї жилої кімнати та службових приміщень загальною площею 31,52 кв.м., в тому числі жилою площею 17,7 кв.м.

У відповідності до пунктів 5, 6 договору ОСОБА_2 зобов`язувалася довічно повністю утримувати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , забезпечуючи їх харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберегти в їх безкоштовному користуванні вказану квартиру. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) визначена сторонами в 300,00 (триста) гривень щомісячно.

Договір довічного утримання було укладено у зв`язку з тим, що позивач є одинокою, хворою людиною похилого віку та потребує сторонньої допомоги. Однак, після укладення договору довічного утримання відповідач жодного разу не здійснювала оплату матеріального забезпечення, а зараз взагалі не навідується. Протягом всього часу дії договору довічного утримання ОСОБА_2 не забезпечувала позивача харчуванням, доглядом та необхідною допомогою.

ОСОБА_1 просив розірвати договір довічного утримання укладений 15 грудня 2008 року між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р. І. та зареєстрований в реєстрі за № 4554; застосувати наслідки розірвання договору довічного утримання та повернути ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 31,52 кв.м., в тому числі жилою площею 17,7 кв.м., визнавши за ним право власності на вказану квартиру та скасувавши обтяження на нерухоме майно; стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 22 березня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 15 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р. І. та зареєстрований в реєстрі за

№ 4554.

Скасовано обтяження на нерухоме майно та повернуто ОСОБА_1 квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 31,52 кв.м., в тому числі жилою площею 17,7 кв.м., визнавши за ним право власності на вказану квартиру.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1 409,60 грн.

Вирішуючи спір та задовольняючи вимоги позивача про розірвання договору довічного утримання, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач

ОСОБА_2 в повному обсязі не виконувала умови договору.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Житомирського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 22 березня 2019 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спірну квартиру, апеляційний суд виходив із того, що визнаючи за позивачем право власності на спірну квартиру, суд позбавив ОСОБА_3 в подальшому оспорювати своє право спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру. Крім того, апеляційний суд вказав, що таке визнання є зайвим, оскільки права позивача відновлені судом в межах вимоги про застосування наслідків розірвання договору та повернення квартири позивачеві. Апеляційним судом зазначено, що з?ясування питання щодо спільної сумісної власності подружжя в межах розгляду даної справи виходить за межі вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

24 січня 2020 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Богунського районного суду міста Житомира від 22 березня 2019 року повністю, скасувати постанову Житомирського апеляційного суду від

24 грудня 2019 року в частині залишення рішення районного суду без змін; змінити мотиваційну частину постанови Житомирського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року відповідно до правових висновків Верховного Суду щодо обов?язковості застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно набуте під час шлюбу.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення про розірвання договору про довічне утримання від 15 листопада 2008 року, суд першої інстанції незаконно та без будь-якого обґрунтування порушив права ОСОБА_3 , оскільки не врахував її майнові права на квартиру, яка є предметом договору, та яка до укладення договору із відповідачем, належала подружжя на праві спільної сумісної власності. Внаслідок чого, при розірванні договору судом, ОСОБА_3 була необґрунтовано позбавлена утримання на підставі договору довічного утримання від 15 листопада 2008 року, при цьому, як попередній співвласник майна, вона не заявляла позовних вимог до набувача майна про розірвання договору. Судами не враховано позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Богунського районного суду міста Житомира.

16 березня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду м. Житомира

від 22 березня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду

від 24 грудня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до

08 лютого 2020 року.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 15 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу

Рогальською Р. І. та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 4554 (а. с. 11-12).

ОСОБА_2 є донькою позивача.

Відповідно до пункту 1 договору, відчужувач передає у власність набувача, а набувач приймає квартиру

АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 2 договору, набувач квартири приймає участь, у відповідності до площі, що займає, у відшкодуванні витрат, пов`язаних з технічним обслуговуванням та ремонтом, в тому числі капітальним, всього будинку, утримання прибудинкової території.

Відповідно до пункту 3 договору, оцінка відчужуваної квартири встановлена сторонами в 23 363,00 грн.

Згідно з пунктом 5 договору, ОСОБА_2 , зобов`язується довічно повністю утримувати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , забезпечувати їх харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігши в їх безкоштовному користуванні вказану квартиру.

Відповідно до пункту 6 договору, вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) визначена сторонами в

300,00 грн щомісячно.

20 вересня 2018 року позивач направив відповідачці пропозицію щодо досудового врегулювання спору, де зазначено, що протягом всього часу дії договору довічного утримання відповідачка не забезпечувала останнього харчуванням, доглядом та необхідною допомогою. Він самостійно забезпечує себе продуктами харчування, оплачує комунальні послуги, тому змушений звернутися до суду про розірвання договору довічного утримання (а. с. 13).

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

За змістом пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, позивач посилався на невиконання його умов відповідачкою.

Установивши, що відповідач належним чином не виконує своїх зобов`язань за договором довічного утримання, суди зробили висновок про наявність підстав для розірвання договору довічного утримання, укладеного 15 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та застосували наслідки такого розірвання.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із такого.

У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. Крім того, у відповідності до частини другої статті 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним.

Установлено, що ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру на підставі договору довічного утримання від 15 березня 1996 року.

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, зокрема, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша статті 749 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частини перша-третя стаття 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проте, всупереч наведеним нормам процесуального права, ОСОБА_3 не надала доказів про визнання квартири, переданої за договором довічного утримання її чоловікові - позивачу у справі, об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ці обставини позивач заперечує.

А з?ясування цього питання в межах розгляду даної справи виходить за межі вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Посилання заявника у касаційній скарзі на не врахування судами позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, згідно якої за загальним правилом застосування презумпції згідно зі статті 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними, є безпіставними, оскільки доказування/спростування презумпції згідно зі статті 60 СК України відбувається у межах заявлених позовних вимог щодо спільного сумісного майна подружжя.

У справі яка переглядається, предметом спору є договір довічного утримання, де предметом дослідження є безпосередньо виконання умов спірного правочину. Зустрічних позовних вимог про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_3 не заявляла.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 22 березня 2019 року, у нескасованій його частині, та постанову Житомирського апеляційного суду від

24 грудня 2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 22 березня 2019 року, у нескасованій його частині, та постанову Житомирського апеляційного суду від

24 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська