ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7511/21
провадження № 6/753/491/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Коренюк А.М.

при секретарі Сердюковій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича про примусове проникнення до володіння особи для проведення виконавчих дій, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Ансу", ОСОБА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А.М. звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до володіння особи для проведення виконавчих дій, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Ансу", ОСОБА_1 , а саме до володіння ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на території домоволодіння якої занходиться транспортний засіб «Мерседес», держаний номерний знак НОМЕР_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що боржником не виконується рішення Дарницького районного суду міста Києва у справі за позовом ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 906 701 грн. 74 коп., за яким розпочато примусове виконання.

Приватним виконавцем було винесено постанову від 16.07.2020 року про відкриття виконавчого провадження, також постановами від 16.07.2020 року накладено арешт на кошти боржника, а також на майно боржника.

Транспортний засіб Мерседес», держаний номерний знак НОМЕР_1 , є єдиним майном боржника, й у ході проведення виконавчих дій встановлено його місцезнаходження: АДРЕСА_1 , про що зроблено фото фіксацію. Також встановлено, що щодо володіння, в межах якого знаходиться вказаний транспортний засіб, зареєстрований за ОСОБА_1 .

В добровільному порядку вимоги державного виконавця боржником не виконані, що стало підставою звернення до суду з даним поданням.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судове засіданні приватний виконавець не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, його неявка не перешкоджає розгляду даного подання на підставі ч.2 ст. 439 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали подання у їх сукупності, вважає, що подання підлягає відмові у його задоволенні, оскільки звертаючись до суду, приватний виконавець не надав достовірності, повноти доказів, які обґрунтовують його, що є підставою для відмови у його задоволенні.

Відповідно до п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 439 ЦПК питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця (ч.2 ст. 439 ЦПК України).

Зі змісту вказаних правових норм вбачається, що приватний виконавець може звернутися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи у разі, якщо боржник чинить перешкоди його вільному доступу до цього житла чи іншого володіння.

При вирішенні питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи суд виходить з наступного.

На виконанні у приватного виконавеця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва у справі за позовом ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 906 701 грн. 74 коп.,

Приватним виконавцем було винесено постанову від 16.07.2020 року про відкриття виконавчого провадження, також постановами такого приватного виконавця від 16.07.2020 року накладено арешт на кошти боржника, а також на майно боржника.

Приватний виконавець вважає, що транспортний засіб Мерседес», держаний номерний знак НОМЕР_1 , є єдиним майном боржника, й у ході проведення виконавчих дій встановлено його місцезнаходження: АДРЕСА_1 , про що зроблено фото фіксацію. Проте, суд критично оцінює такий доказ.

Також встановлено, що володіння, в межах якого знаходиться вказаний транспортний засіб, зареєстрований за гр. ОСОБА_1 , у зв`язку із чим просить надати дозвіл на примусове проникнення до володіння ОСОБА_1 з метою проведення виконавчих дій.

ОСОБА_1 не є боржником за вказаним виконавчим провадженням.

В добровільному порядку вимоги приватного виконавця боржником не виконані, що стало підставою звернення до суду з даним поданням.

За положеннями ч. 2 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії можуть провадитися у присутності понятих. Присутність понятих є обов`язковою у випадку, передбаченому частиною третьою статті 53 цього Закону, а також у разі відсутності боржника або його представника під час вчинення виконавчих дій, пов`язаних з примусовим входженням на земельні ділянки, до нежитлових приміщень і сховищ, де зберігається майно боржника, на яке звернено стягнення, або майно стягувача, яке має бути повернуто йому в натурі, до житла, іншого володіння особи для забезпечення примусового виселення з нього та вселення в нього, під час проведення опису, арешту, вилучення і передачі майна.

Пунктом 1. 5 Інструкції з організації примусового виконання рішень встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У зазначених актах, складених приватним виконавцем при виході за місцем мешкання боржника, та або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, відсутні докази про те, що сторона виконавчого провадження, а саме, боржник, повідомлявся про здійснення цих виконавчих дій своєчасно. При цьому суд враховує, що акти державного виконавця складено у відсутності понятих.

Крім того суд враховує, що кожному гарантується недоторканність житла, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (частини перша, друга статті 30 Конституції України).

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року,стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага. міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Окрім того, вирішуючи подання, встановлено, що всупереч Закону України «Про виконавче провадження постанова про відкриття виконавчого провадження не була направлена боржнику (відсутня розписка про отримання поштового повідомлення рекомендованого листа), відсутні докази про те, що приватним виконавцем були виконані всі необхідні дії, передбачені законом при виконанні виконавчого листа про стягнення боргу.

Враховуючи наведене, суд вважає, що подання не доведене, обставини, викладені у поданні, не підтверджуються наявними в матеріалах подання доказами (вони взагалі відсутні), відтак законні підстави для його задоволення не встановлені.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.439 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича про примусове проникнення до володіння особи для проведення виконавчих дій, заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Ансу", ОСОБА_1 , - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом 15 днів з дня проголошення або отримання її копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: