Провадження №2/523/1569/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2021 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді - Сувертак І.В.

при секретарі - Кругліков О. О.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса листування: АДРЕСА_2 ) до Одеської міської ради (65004, м. Одеса, площа Думська, буд. 1) про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,-

Установив

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування вимог посилався на те, що його мати, ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 10.06.2019 року.

В строк передбачений ст. 1270 ЦК України ОСОБА_1 звернувся до Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про прийняття спадщини.

25.07.2019 року, батьком позивача та чоловіком померлої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 була подана заява за № 1350 про видачу свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя.

ОСОБА_2 належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Гребенюк І.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18.01.2001 року за реєстровим № 219.

20.03.2020 року батьком позивача ОСОБА_3 був складений заповіт, відповідно до якого все майно він заповідав позивачу - ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер та не встиг отримати свідоцтво про право власності в спільному майні подружжя.

На звернення ОСОБА_1 від 27.07.2020 року з питання отримання свідоцтва про право на спадщину законом після померлої ОСОБА_2 , Суворовська державна нотаріальна контора у місті Одеса своїм Листом № 3039/02/14 від 03.08.2020 року повідомила, що у разі смерті обох із подружжя нотаріус не має права видавити свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя. Питання про статус майна в цьому разі має право вирішувати лише суд. Виходячи із вищевикладеного видати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок немає можливості, поки не встановлено, яка частка належить померлій.

Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 12.03.1993 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ) перебували у шлюбі з 12 березня 1993 року.

18.01.2001 року ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 , придбала житловий будинок з надвірними та господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 143,1 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., розташований на земельній ділянці розміром 552 кв.м.

Таким чином, враховуючи, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_2 під час шлюбу з ОСОБА_3 , а також те що право власності на вищевказаний будинок було зареєстроване під час шлюбу між ними, то враховуючи вимоги законодавства, чинного на час спірних правовідносин, слід прийти до обґрунтованого висновку, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 (померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_3 (померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Тому позивач просив його позовні вимоги задовольнити та визначити, що житловий будинок з надвірними та господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 (померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_3 (померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в рівних частках.

Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі. (а.с. 24,25).

Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову.

Представником позивача-адвокатом Осьмініним С. Д. надано на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. (а.с. 30).

Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не сповістив та з заявою про відкладення розгляду справи не звертався. (а.с. 36).

Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності представника відповідача.

Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено свої позовні вимоги та в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 10.06.2019 року. (а.с. 12).

ОСОБА_2 належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Гребенюк І.М., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18.01.2001 року за реєстровим № 219. (а.с. 11).

20.03.2020 року батьком позивача ОСОБА_3 був складений заповіт, відповідно до якого все майно він заповідав позивачу - ОСОБА_1 . (а.с. 14,15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. (а.с. 13).

На звернення ОСОБА_1 від 27.07.2020 року з питання отримання свідоцтва про право на спадщину законом після померлої ОСОБА_2 , Суворовська державна нотаріальна контора у місті Одеса своїм Листом № 3039/02/14 від 03.08.2020 року повідомила, що у разі смерті обох із подружжя нотаріус не має права видавити свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя. (а.с. 18).

Цивільним законодавством України передбачено спадкування, а саме відповідно до ст. 1216 ЦК України, права та обов`язки фізичної особи, яка померла (спадкодавець), переходять до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Саме таку правову позиції висловив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй Постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи те. що до складу спадщини входить нерухоме майно, виконуючи свій обов`язок визначений ст. 1297 ЦК України, відповідно до якої, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Частиною 3 статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частина 2 статті 43 ЦПК встановлює, що учасники справи зобовязані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Позивач або його представник-адвокат Осьмінін С. Д. не звертався до суду в порядку ст. 84 ЦПК України про витребування доказів, а саме спадкових справ після померлих матері та батька, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , задля встановлення повного кола осіб та рішення по зазначеній справі може вплинути на права та обов`язки таких осіб. Не надано належних доказів належності ОСОБА_2 нерухомого майна, оскільки до матеріалів справи додано лише не завірену належним чином копію договору купівлі-продажу від 18 січня 2001 року нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4-7,1-13,17-18,109,131,137,200, 206, 211,223, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса листування: АДРЕСА_2 ) до Одеської міської ради (65004, м. Одеса, площа Думська, буд. 1) про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя - відмовити за недоведеністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 23 квітня 2021 р.

Суддя