Справа№ 311/1009/20
Провадження № 2/311/2/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року м.Василівка

Василівський районний суд Запорізької області

у складі: головуючого - судді : Сидоренко Ю.В.,

при секретарі Рекуненко І.Р.,

за участю:

представника позивача - адвоката Фоменко А.С.

відповідача ОСОБА_1

представника Служби у справах дітей Василівської РДА Кулай С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ), треті особи, які не заявляють самосійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області (адреса місцезнаходження: бульв.Центральний буд.4 м.Василівка запорізької області, ЄДРПОУ - 34789346), Опікунська рада при Малобілозерській сільській раді Василівського району Запорізької області (адреса місцезнаходження: вул.Центральна буд.1 с.Мала Білозерка Василівського району Запорізької області, код ЄДРПОУ - 04351831) про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

27 березня 2020 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участі третіх осіб, які не заявляють самосійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області, Опікунська рада при Малобілозерській сільській раді Василівського району Запорізької області, про позбавлення батьківських прав.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_2 зазначає, що з 05 вересня 2003 року його мати, ОСОБА_3 , перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , та після реєстрації шлюбу змінила своє прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_3 ». Їх шлюб було зареєстровано Малобілозерською сільською радою Василівського району Запорізької області, за актовим записом № 23 від 05.09.2003 року. Від даного шлюбу у них народився син, брат позивача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач вказує, що спільне життя матері та її чоловіка ОСОБА_1 не склалося, та 29 жовтня 2010 року рішенням Василівського районного суду Запорізької області шлюб між ними було розірвано, а син ОСОБА_6 залишився проживати зі своєю матір`ю за адресою АДРЕСА_3 , а позивач зі своєю бабусею проживав за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 померла. На час її смерті малолітній ОСОБА_6 спочатку приблизно три місяці мешкав з батьком - ОСОБА_1 , відповідачем по справі, а потім батько передав ОСОБА_6 в КЗ «Малоібілозерська естетична школа - інтернат «Дивосвіт», де дитина проживала в гуртожитку, а на вихідні дні ОСОБА_6 приїздив до позивача, ОСОБА_2 .

Позивач також зазначає, що в 2016 році у ОСОБА_6 відбувся гострий приступ апендициту, і його забрали до лікарні, де зробили йому операцію, всі витрати по лікуванню, та післяопераційному відновленню дитини були покладені на позивача ОСОБА_2 . Після того як ОСОБА_6 виписали з лікарні, він залишився на піклуванні позивача, та переїхав жити до нього. За весь час перебування дитини в лікарні відповідач його відвідав один раз, і лише тому, що необхідно було підписати документи відносно неповнолітнього, а позивач не мав права підпису.

Позивач ОСОБА_2 вказує, що в 2016 році він звернувся із заявою до опікунської ради при Малобілозерській сільській раді, з метою встановлення опіки над ОСОБА_6 та рішенням Малобілозерської сільської ради він був призначений опікуном над своїм неповнолітнім братом.

Також у позові зазначає ОСОБА_2 ,, що фактично після смерті його матері, відповідач по справі - ОСОБА_1 почав ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків та на теперішній час відповідач не цікавиться життям свого сина ОСОБА_6 , не надає коштів на його утримання, хоча оформив на себе грошову допомогу на утримання сина у зв`язку зі смертю матері. Всі витрати по утриманню ОСОБА_6 лягли на позивача, а відповідач не спілкується з сином, не забирає його до себе на вихідні чи свята, та взагалі не турбується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Батько не телефонує своєму синові, не знає про його успіхи в навчанні, не знає про подальші наміри дитини на вступ до вищого навчального закладу, таке відношення негативно позначається на самоствердженні дитини як молодої особистості та спричиняє йому душевні переживання.

Позивач вказує, що відповідач взагалі не турбується про забезпечення дитини ОСОБА_6 , не сплачує аліменти на його утримання. Спору стосовно місця проживання ОСОБА_6 між позивачем та відповідачем ніколи не було, та відповідач не заперечував, що його син буде проживати з позивачем ОСОБА_2 , та ОСОБА_6 зареєстрований разом з ним за однією адресою, а відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. ОСОБА_2 неодноразово пропонував відповідачу спілкуватися з сином, купувати йому одяг і продукти харчування, брати іншу участь у його вихованні та утриманні. Відповідач цього не робив, свідомо ухиляючись від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавився розвитком і станом здоров`я сина, не дбав про його інтереси, не зустрічався з ним, всіляко уникав зустрічей, знаходив постійно причини, аби не спілкуватися з дитиною та жодного разу не відвідував шкільний заклад, в якому навчається ОСОБА_6 .

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що на даний час ОСОБА_6 він забезпечує гідні умови проживання та гармонійну атмосферу оточення, будинок, де вони проживають, має п`ять кімнат, у ОСОБА_6 є своя окрема кімната, позивач забезпечив йому всі необхідні шкільні приладдя, а його рідний батько не вчинив жодних дій для достойного проживання та саморозвитку дитини.

Позивач ОСОБА_2 вказує, що він намагається забезпечити своєму братові достатній рівень життя, для забезпечення фізичного, інтелектуального, морального та соціального розвитку, та для цього купує одяг, взуття, інші речі, необхідні для нормального розвитку дитини, забезпечує його продуктами харчування. ОСОБА_1 не проявляє до сина батьківських почуттів, не піклується про нього, та протягом останніх п`яти років відповідач не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться станом здоров`я дитини, не відвідує шкільний навчальний заклад, не провідує вдома, всі питання щодо виховання та утримання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки відповідача,

ОСОБА_6 на теперішній час навчається в 10-му класі КЗ «Малобілозерська ЗОШІ-ІІІ ступенів № 1» ВРР ЗО, в наступному році йому необхідно буде вступати на навчання до вищого навчального закладу, позивачу необхідно буде підписувати всі необхідні документи та договори на навчання, але оскільки у ОСОБА_6 є батько, і він не зможе цього робити на законних підставах, оскільки відповідач не позбавлений батьківських прав, а позивач не є законним піклувальником дитини, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить позбавити батьківських прав гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно його сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. та витрати на правову допомогу.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 09 квітня 2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.40).

05 травня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву про позбавлення батьківських прав, поданий відповідачем ОСОБА_1 , викладений в редакції від 29 квітня 2020 року (а.с. 47-77).

15 травня 2020 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву про позбавлення батьківських прав, подана позивачем ОСОБА_2 , викладена в редакції від 15 травня 2020 року (а.с.80-87).

27 травня 2020 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву про позбавлення батьківських прав, подані відповідачем ОСОБА_1 , в редакції від 25.05.2020 року (а.с.93-108).

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 23 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, а також задоволено клопотання сторін по справі -позивача та відповідача про виклик та допит свідків в судовому засіданні (а.с.121).

В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат Фоменко А.С. позовні вимоги в редакції від 25.03.2020 року та відповідь на відзив на позовну заяву в редакції від 15.05.2020 року підтримали у повному обсязі та просять позов задовольнити за підставами, викладеними в позовній заяві та простять позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 заперечує, просить відмовити у позові у повному обсязі, та підтримав раніше поданий відзив на позовну заяву про позбавлення батьківських прав, а також заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву. На обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що усі факти, викладені позивачем у своїй позовній заяві не відповідають дійсним обставинам справи, так як з самого народження сина ОСОБА_6 він дбав про нього, піклувався про його фізичний та емоційний стан, здійснював всі дії, направлені на розвиток його здібностей, талантів, сприяв розвитку його особистості, а також надавав все необхідне матеріальне утримання, так як має до сина глибоке почуття любові та турботи. Після смерті його колишньої дружини, відповідач забрав сина до свого дому для спільного проживання, намагався підтримати його психологічно та створити для нього комфортні умови для проживання. Вони проживали за адресою: АДРЕСА_2 спільно з його дружиною, їх сином та батьками дружини. У вказаному будинку були створені комфортні умови для проживання сина, всі члени родини піклувалися про нього, купували йому все необхідне і дбали про нього. Відповідач вказує, що підготовкою сина до учбового року, його навчанням займався виключно він. Відповідач не заперечував проти спілкування сина з його братом ОСОБА_2 та його бабусею - матір`ю колишньої дружини, які всіляко налаштовували сина проти відповідача, казали йому, що начебто його матір померла з його вини, хоча насправді причиною смерті було онкологічне захворювання. Сам ОСОБА_6 , проживаючи з ним в одному будинку, повідомляв йому, що такі речі каже його бабуся та рідний брат, внаслідок чого його син почав замикатися у собі, віддалятися від відповідача, і саме за рекомендацією та рішенням директора навчального закладу - КЗ «Малобілозєрська естетична школа-інтернат «Дивосвіт», ОСОБА_6 проживав у гуртожитку вказаного закладу. Таке рішення директорка пояснила психоемоційною травмою дитини, і необхідністю більшого часу для спілкування з однолітками, аби його син відволікся від таких серйозних змін у житті, та в оточенні друзів розпочав нове життя. В той же час, його син постійно приходив до його будинку, вони постійно спілкувались та мали гарні відносини. В інтернаті КЗ «Малобілозєрська естетична школа-інтернат «Дивосвіт» дитина навчалася ще задовго до смерті його колишньої дружини, а саме з 2014 року, за рішенням матері ОСОБА_6 , що повністю спростовує твердження позивача про те, що він навмисно здав дитину в інтернат. Крім того, саме за його заявою було відраховано з числа учнів «Малобілозерської школи-інтернату «Дивосвіт» і зараховано до числа учнів КЗ «Малобілозерська ЗОШ І-ІІ ступенів». Відповідач вважає, що позивач та бабуся за лінією матері забрали його сина проживати до себе, без жодних домовленостей про це, відповідач вимушений був шукати свого сина, а останні вказували, що його син у них не перебуває. В зв`язку із чим відповідач звертався до органів опіки та піклування, аби вони допомогли розшукати сина, та налагодити контакт із ним, допомогли повернути його для спільного проживання у їх будинку. Відповідач зазначає, що він як раніше, постійно намагається і бажає проводити час зі своїм сином, брати участь в його розвитку, та забезпечувати дитину матеріально. Однак, внаслідок негативного психологічного впливу та у зв`язку із перешкоджанням з боку родичів його померлої дружини, він з незалежних від нього причин позбавлений такої можливості. Відповідач також у відзиві зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи та даний захід є виключною мірою, який тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Вказує відповідач, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідач вважає, що матеріали справи не містять належних, допустимих та беззаперечних доказів ухилення його від виконання своїх батьківських обов`язків, його винної поведінки та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками в розумінні п.2 ч.1 ст.164 СК України, а тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. Відповідач ОСОБА_1 просить відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог про позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Представник третьої особи Служби у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області Кулай М.В. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову ОСОБА_2 , посилаючись на недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_1 , оскільки неповнолітній ОСОБА_6 фактично стане сиротою при живому батькові, також вказує на відсутність доказів винної поведінки батька дитини ОСОБА_1 та будь-яких умисних дій або батьківської бездіяльності, які б свідчили про ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків, та підтримала у повному обсязі висновок органу опіки та піклування з питань захисту прав неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який приймався колегіально на засіданні комісії а відповідно до якого орган опіки та піклування вважають за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина ОСОБА_6 .

Представник третьої особи опікунської рада при Малобілозерській сільській раді Василівського району Запорізької області в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи було повідомлено судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте до суду подано заяву, в якій представник третьої особи просить розглядати справу без участі їх уповноваженого представника, проти рішення суду не заперечують (а.с.45,109,144,162,182).

У судовому засіданні за клопотанням сторін були допитані свідки.

Допитана в судовому засіданні свідок зі сторони позивача: ОСОБА_4 пояснила суду, що вона знаходиться з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, проживає з ним у цивільному шлюбі протягом двох років, та мешкають за адресою: по АДРЕСА_1 . Неповнолітній ОСОБА_6 проживає з ними. У дитини є окрема кімната з меблями, він забезпечений одягом. ОСОБА_2 купує неповнолітньому речі, шкільне приладдя, також придбав братові мобільний телефон. Харчуються вони спільно, всією родиною, продукти покупає ОСОБА_2 . У спілкуванні неповнолітнього з батьком, ОСОБА_2 не обмежує. За ті два роки, які вона мешкає з ОСОБА_2 , батько до сина ні разу не приїздив, знає, що син їздив до батька. На день народження ОСОБА_1 привітав сина sms-повідомленням. ОСОБА_6 на теперішній час навчається в Малобілозерській школі, у 11 класі. Батьківській збори у школі не проводяться, оскільки карантин. Також їй відомо, що як почався судовий процес, батько надіслав ОСОБА_6 гроші близько 13 тисяч гривень, які вони не витрачають, оскільки це особисті кошти неповнолітнього, які зберігаються у нього на банківській картці.

В судовому засіданні свідок позивача ОСОБА_8 пояснила, що вона є бабусею ОСОБА_6 , якого знає з народження. Вона проживає разом з онуками: ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та його сім`єю: цивільною дружиною ОСОБА_4 з її двома дітьми ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , та всі мешкають за адресою: по АДРЕСА_1 . Також свідок ОСОБА_8 повідомила, що вона доньку ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . ЇЇ донька ОСОБА_3 перебувала з шлюбі з ОСОБА_1 , який було розірвано в 2010 році. Після розірвання шлюбу онук жив з нею, ходив у школу з 1 по 4 клас. Після смерті матері, ОСОБА_6 спочатку проживав з нею, а потім відповідач забрав сина ОСОБА_6 , який прожив з ОСОБА_1 близько 3 місяців, купив йому ноутбук, телефон. За час проживання з батьком ОСОБА_6 їй крадькома дзвонив, плакав, розмовляв пошепки, казав, що його зачинили у кімнаті, та він боїться. Також був випадок у 2015 році, що її та ОСОБА_1 викликав директор школи та як з`ясувалося, ОСОБА_6 просив перевести його проживати у шкільний гуртожиток. А коли його туди перевели, онук приїздив до неї на вихідні, по п`ятницям. У березні 2016 році онук ОСОБА_6 захворів, потрапив у лікарню з апендицитом, про що повідомили його батька та сказали ОСОБА_1 , що потрібні гроші на операцію. Вона найняла транспорт та ОСОБА_6 доставили у Дніпрорудненську лікарню, куди у той же день приїхав ОСОБА_1 , який заплатив анестезіологу, придбав ліки та капельниці. На наступний день вона же покупала медичні препарати. Весь час вона знаходилася у лікарні та за весь тиждень ОСОБА_6 ніхто не провідував. Потім, після канікул, вона пішла до директора та перевела онука в школу Калініна , де він навчався 7,8,9 класи. Зараз ОСОБА_6 навчається в 11 класі Малобілозерської школи. З нею онук вже мешкає п`ять років та за весь цей час ОСОБА_1 ніколи до сина не приїздив, не поздоровляв його зі святами, матеріально утримувати ОСОБА_6 батько не допомагає. Опікунство над ОСОБА_6 оформляли на ОСОБА_2 . Вона ніколи не забороняла онуку спілкуватися з батьком. ОСОБА_6 бажає проживати разом з ними, він допомагає по господарству, між ними довірливі стосунки.

Допитаний в судовому засіданні неповнолітній свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що на даний час йому виповнилося 16 років, він навчається в 11 класі Малобілозерської ЗОШ. Відповідач по справі ОСОБА_1 є його батьком, а позивач ОСОБА_2 його рідним братом. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла його мати ОСОБА_7 . Після смерті матері за адресою: АДРЕСА_1 , де він проживав з бабусею та старшим братом, приїхав ОСОБА_1 разом з представником Служби у справах дітей та батько забрав його жити до себе. Близько трьох місяців він проживав з батьком ОСОБА_1 , а потім перейшов жити до гуртожитку, так як на нього здійснювався тиск зі сторони мачухи, яка кричала на нього, змушувала працювати. Був випадок, коли він втік зі школи «Дивосвіт», так як не хотів йти додому, оскільки мачуха знущалася над ним, кричала, примушувала до праці. При цьому, коли втік зі школи, батька до відома не поставив, так як не вважав за потрібне. У гуртожитку він прожив 4 місяців, закінчив 6 класів, потім перейшов до Малобілозерської школи, де навчався до 9 класу. Мешкає у бабусі ОСОБА_8 та старшим братом ОСОБА_2 з його сім`яєю за адресою: АДРЕСА_1 та весь час проживання у них, протягом 3-4 років батько до нього не навідувався, на контакт не йшов, матеріально не забезпечував, успіхами у навчанні, колом його друзів батько не цікавиться, не телефонує, подарунки на дарує, теплі стосунки між ними відсутні. Душевних розмов з батьком він не вів, так як вважав, що у батька нова сім`я, та його проблеми цікавити батька не будуть. Батько віддав йому банківську картку, якою він користується, пенсію він може витрачати на себе. Він самостійно обрав своє місце проживання, де мешкає на теперішній час. Старшого брата ОСОБА_2 він слухається, поважає його, у них довірливі відносини. Брат купує йому речі, одяг, взуття. Брат до праці його не примушує. Навчанням його займається брат та бабуся. За місцем проживання у нього є окрема кімната. При складній життєвій ситуації він звернеться до брата, а не до батька. Бажає позбавити батька ОСОБА_1 батьківських прав, оскільки хоче, щоб його опікуном був брат ОСОБА_2 , який би міг від його імені подавати документи для подальшого вступу до вищого навчального закладу.

Допитаний в судовому засіданні свідок зі сторони відповідача ОСОБА_10 пояснив суду, що йому відомі події, які відбувалися весною 2016 року у Дніпрорудненській лікарні, де знаходився на лікуванні ОСОБА_6 . Та свідок надав показання, що у той день, коли неповнолітній ОСОБА_6 потрапив у лікарню, ОСОБА_1 приїжджав у лікарню, він возив його, ОСОБА_1 по аптекам, який оплачував список призначених медикаментів та пакет з ліками ОСОБА_1 залишив у лікарні. На наступний день відповідач ОСОБА_1 був на роботі, та за його проханням він ( ОСОБА_10 ) приїхав у лікарню, де знаходилася бабуся ОСОБА_6 , та якій він особисто передав на вході у хірургічне відділення Дніпрорудненської лікарні пакет з речами ОСОБА_6 та пластикову картку з пін-кодом, на якій знаходилися грошові кошти, як йому пояснив ОСОБА_1 . Також свідок пояснив, що йому невідомо як саме проводить дозвілля ОСОБА_1 із сином, оскільки він ( ОСОБА_10 ) мешкає далеко від ОСОБА_1 та на особисті теми вони не спілкувалися.

В судовому засіданні свідок відповідача ОСОБА_11 суду пояснила, що понад 20 років вона працює вихователем школи-інтернат «Дивосвіт», працює у групі продовженого дня, відповідає за учнів в період часу з 14 до 17 години. У школу-інтернат ОСОБА_6 перевівся у 2015 році, прийшов до них у 6-й клас. На той час дитина мешкала з батьком. Малолітній ОСОБА_6 був завжди усміхнений, доглянутий, домашнє завдання ним виконувалося, пропусків у навчанні не мав. Проте іноді було видно, що хлопчик переживав, сумував з приводу смерті матері, один раз за нею плакав. При цьому, між сином та батьком ОСОБА_1 були нормальні стосунки. Батько завжди цікавився успіхами у навчанні сина ОСОБА_6 , у вересні приходив декілька разів. Потім одного дня, 5 років тому назад, наприкінці робочого дня, близько о 15 годині вона відпустила ОСОБА_6 до психолога на його прохання. Потім всіх дітей з групи продовженого дня вона відпустила, та у зв`язку з поганим самопочуттям пішла раніше з роботи. Ввечері їй зателефонували додому та повідомили, що малолітній ОСОБА_6 додому не дійшов, зник. Пророблялися декілька варіантів місця знаходження малолітньої дитини, у тому числі і будинок, де раніше він мешкав з матір`ю. Та коли батько дитини ОСОБА_1 вирішив дзвонити в поліцію, відразу з`ясувалося, що ОСОБА_6 забрав його брат ОСОБА_2 біля магазину, привіз дитину до бабусі та вони приховали, що дитина у них. На наступний день на роботі була проведена нарада, в якій також брали участь бабуся ОСОБА_6 та його батько. Машнін МВ. намагався найти контакт з сином, проте зі сторони бабусі йому не надавалася така можливість.

Допитана в судовому засіданні свідок відповідача ОСОБА_12 пояснила суду, що вона працює соціальним педагогом в школі-інтернаті «Дивосвіт» та в період роботи в школі в 2015 році був випадок, що неповнолітній ОСОБА_6 зі школи зник, а потім виявилося, що ОСОБА_6 забрав брат ОСОБА_2 . У зв`язку з виниклою ситуацією, в кабінеті директора школи відбулися збори, де за рішенням опікунської ради ОСОБА_6 повинен був проживати з батьком, проте з таким рішенням не була згодна бабуся ОСОБА_6 , яка намагалася створити все, щоб повернути до себе онука. Вважає, що батькові треба було надати можливість знайти із ОСОБА_6 спільну мову, тоді б склалося все нормально. На початку навчального 2015 року вона особисто запитувала у неповнолітнього ОСОБА_6 , як йому з батьком живеться, та він казав, що нормально та ніяких претензій не було: ОСОБА_6 був охайно одягнений, доглянутий.

В судовому засіданні свідок відповідача ОСОБА_13 пояснила суду, що вона є сусідкою ОСОБА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_4 . Більше спілкується вона з дружиною ОСОБА_1 , а саме з ОСОБА_14 , так як раніше з нею працювала, інколи ходить до неї в гості. Свідок характеризує родину ОСОБА_1 з позитивної сторони, вказує, що люди вони хороші. Також свідок зазначає, що вона працювала нічною нянею у гуртожитку, де раніше у той час проживав ОСОБА_6 , графік роботи у неї був з 21 години до 08 години наступного дня, вона ввечері вкладала малолітніх спати, а зранку о 07-00 годині був їх підйом. Зазначає також свідок, що малолітній ОСОБА_6 проживав у гуртожитку нормально, не бився, у нього були друзі.

Допитана в судовому засіданні свідок відповідача ОСОБА_15 пояснила суду, що ОСОБА_1 є її вітчимом. Коли ОСОБА_1 в їх родині оголосив про те, що померла його колишня дружина та його син ОСОБА_6 буде проживати з ними, то в їх сім`ї було одноголосно прийнято рішення, що дитину необхідно їхати забирати. ОСОБА_1 попередньо узгодив з сином, що він приїде за ним, на що ОСОБА_6 не заперечував. Та через деякий час після поховання матері дитини, вона та ОСОБА_1 поїхали за ОСОБА_6 за місцем його проживання на той час. Коли приїхали, у подвір`я першою вийшла бабуся ОСОБА_6 , яка почала їх ображати, висловлювала на їх адресу погрози, звинувачувати ОСОБА_1 у смерті її доньки. Щоб не намагався сказати ОСОБА_1 , бабуся його взагалі не слухала. Де саме знаходиться дитина, їм не повідомили, вигнали з двору. Тоді вони поїхала розшукувати ОСОБА_6 у його дядька в м.Дніпрорудне, яка вийшов до них з кулаками, також казав, що ОСОБА_6 у нього немає. Проте, як пізніше з`ясувалося, сам ОСОБА_6 повідомив, що у той час він дійсно знаходився у дядька, який наказав йому сидіти в кімнаті та не виходити. Потім вона з вітчимом поїхали до відділення поліції написати заяву, що утримують ОСОБА_6 та сина не віддають батькові. Однак, у поліції їх слухати не побажали та заяву від ОСОБА_1 не приймали, вказавши, що це сімейні стосунки та їх необхідно вирішувати в Службі у справах дітей. Другий раз вже разом з представником Служби у справах дітей, вона та ОСОБА_1 їздили за місцем проживання дитини та тільки після розмови представника Служби їм вдалося забрати ОСОБА_6 та відвези додому до батька. Коли ОСОБА_6 потрапив у їх родини, все було дуже добре, в родині до дитини всі ставилися доброзичливо, всі його підтримували. У ОСОБА_6 була окрема кімната, меблі, батько придбав ОСОБА_6 смартфон, також йому придбали весь новий одяг. В перші дні ОСОБА_6 був відкритим, легко йшов на контакт, з усіма членами родини він знайшов спільну мову, проте це все відбувалося до певного моменту, а саме дзвінка від бабусі ОСОБА_8 . Після того, як йому телефонувала бабуся, ОСОБА_6 відразу змінювався, він замикався в собі. Відбувався певний психологічний тиск бабусі на ОСОБА_6 . Під час однієї з таких розмов вона знаходилася поруч з ОСОБА_6 та з телефону було чути настанови бабусі про те, що він, онук, повинен проживати з нею, бо вона старенька, потребує допомоги, звинувачувала ОСОБА_1 , в смерті матері. Після таких розмов з бабусею ОСОБА_6 почав все більше замикатися у собі, був зжатим, на контакт не йшов, його як змінили, ОСОБА_6 почав вередувати, розчавив смартфон, став замкнутим. Проте, батько ОСОБА_6 завжди бажав спілкуватися з сином ОСОБА_6 , однак йому такої можливості не надавали, ні матір, яка жила з ОСОБА_6 , ні бабуся. Мати ОСОБА_6 завжди була проти спілкування батька з сином. Проте їй відомо, що ОСОБА_1 самостійно подав власну заяву в бухгалтерії ПрАТ «ЗЗРК» про відрахування з його заробітку аліментів на утримання сина ОСОБА_6 . На теперішній час Машнін аліменти не сплачує, так як він неодноразово звертався до ОСОБА_2 , щоб ОСОБА_6 зробив картку «Юніор» та для цього необхідні були документи чи безпосередньо ОСОБА_6 , однак позивачі відмовилися. Відповідач ОСОБА_1 завжди намагався встановити контакт із сином, телефонував сину, проте, як виявилося, всі телефонні розмови з батьком пишуться на аудіозапис.

Вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін, представника позивача адвоката Фоменко А.С., представника третьої особи Служби у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області Кулай С.В., на обґрунтування заявлених позовних вимог, та на обґрунтування заперечень проти позову, вислухавши в судовому засіданні показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цивільної справи № 311/1009/20, суд вважає, що позовні вимоги. задоволенню не підлягають, виходячи наступних підстав.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Відповідно до ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 між ОСОБА_16 (рос.) та ОСОБА_3 (рос.) 26 липня 1986 року укладений шлюб, після реєстрації якого прізвище дружини змінено на « ОСОБА_3 »,про що Малобілозерською сільською радою Василівського району Запорізької області складено відповідний актовий запис № 30 (а.с.14).

Як вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , де батьком дитини записаний « ОСОБА_16 » (рос.), а матір`ю - « ОСОБА_3 » (рос.), про що Дніпрорудненською міською радою Василівского району Запорізької області складено відповідний актовий запис № 381 (а.с.16).

13.09.1988 року шлюб між ОСОБА_16 та ОСОБА_3 розірваний, що вбачається з відмітки Василівського відділу РАЦСу на свідоцтві про укладення шлюбу, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.14).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , 05 вересня 2003 року укладений шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , після реєстрації якого прізвище дружини змінено на « ОСОБА_1 », про що Малобілозерською сільською радою Василівського району Запорізької області складений відповідний актовий запис № 23 (а.с.15).

ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Мала Білозерка Василівського району Запорізької області народився ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим 14 червня 2004 року, копія якого є в матеріалах справи та відповідно до свідоцтва про народження, батьком дитини записаний « ОСОБА_1 », а матір`ю - « ОСОБА_7 », про що Малобілозерською сільською радою Василівського району Запорізької області складений відповідний актовий запис № 23 (а.с.17).

Отже, позивач ОСОБА_2 є рідним братом ОСОБА_6 по лінії матері.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29.10.2010 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірваний, копія якого міститься в матеріалах справи та з якого вбачається, прізвище після розірвання шлюбу ОСОБА_7 не змінювала. (а.с.18).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 померла, що вбачається з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданим виконавчим комітетом Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області 06 липня 2015 року, актовий запис № 40 (а.с.19).

Рішенням опікунської ради Малобілозерської сільської ради Василівського району Запорізької області № 12 від 21 серпня 2017 року надано згоду на призначення опіки ОСОБА_2 над його рідним братом ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , копія рішення є в матеріалах справи (а.с. 20).

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 24.04.2020 року, за підписом депутата сільської ради ОСОБА_17 та секретаря сільської ради Бедрик А.А., вбачається, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 та за даною адресою проживають разом: ОСОБА_14 , 1970 року народження (власник будинку); ОСОБА_1 , чоловік, 1971 року народження, ОСОБА_18 , мати, 1949 року народження, ОСОБА_15 , донька, 1988 року народження. У Акті також зазначено у додатковій інформації, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за даною адресою, та після смерті колишньої дружини, його син ОСОБА_6 проживав разом з батьком з липня 2015 року по жовтень 2015 року і був на утриманні батька, а з листопада по грудень перебував у гуртожитку КЗ «Малобілозерська естетична школа - інтернат «Дивосвіт», за рішенням директора закладу (а.с.63).

Як вбачається з характеристики, яка видана директором КЗ «Малобілозерська естетична школа - інтернат «Дивосвіт», ОСОБА_6 навчався в даній школі з 01.09.2014 року по 15.06.2016 року. Під час навчання зарекомендував себе задовільно, регулярно відвідував заняття, має схильності до вивчення гуманітарних наук, однак є невимогливий до себе, має занижену самооцінку щодо своїх успіхів у навчанні, часто замикався в собі. Також в даній характеристиці зазначено, що ОСОБА_6 був завжди охайно одягнений та доглянутий, батько приділяв належну увагу вихованню сина, постійно підтримував зв`язок із освітньою установою, безпосередньо з класним керівником. Систематично спілкувався з педагогічними працівниками, цікавився шкільним життям дитини (а.с. 64).

Відповідно до архівної довідки, виданої директором КЗ «Малобілозерська естетична школа - інтернат «Дивосвіт» № 230 від 22.04.2020 року, ОСОБА_6 був відрахований з даного учбового закладу на підставі заяви його батька ОСОБА_1 та був зарахований до КЗ «Малобілозерська загальноосвітня школа І-ІІ ступенів» Василівської районної ради Запорізької області від 08.06.2016 року (а.с. 65).

Відповідно до роздруківки АТ КБ «Приват Банку» від 22.04.2020 року вказано рух грошових коштів по банківській картіц, на яку надходили соціальні виплати, пенсія, за період з 08.12.2019 року по 02.01.2019 року (а.с. 66-71).

Отже, як встановлено судом з показань свідка ОСОБА_10 , та позивачем не оспорюється, відповідач ОСОБА_1 у 2016 році надав свою банківську картку в користування сину, та на яку періодично надходять соціальні виплати (пенсія), що безпосередньо вбачається з виписки по банківській картці, яка є в матеріалах справи (а.с. 66-71).

Як вбачається з відповіді Служби у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області за вих.№ 03-17/82 від 27.04.2020 року, на особистий прийом до начальника Служби звернувся 09.07.2015 року ОСОБА_1 та під час бесіди було з`ясовано, що він від шлюбу має малолітнього сина ОСОБА_6 , 2004 року народження, який після розірвання шлюбу проживав з матір`ю. ІНФОРМАЦІЯ_4 матір дитини померла та відразу після її поховань батько дитини звернувся до бабусі ОСОБА_8 з проханням забрати сина ОСОБА_6 в свою родину. Але бабуся була категорично проти цієї пропозиції та вважала, що дитині після смерті матері буде краще проживати з нею. ІНФОРМАЦІЯ_4 Службою було відвідано малолітню дитину ОСОБА_1 ОСОБА_6 за місцем його знаходження: АДРЕСА_1 , та було проведено бесіду з бабусею ОСОБА_8 , та під час якої було роз`яснено діюче законодавство щодо доцільності проживання дитини з батьком, з чим ОСОБА_8 , погодилась. Також було з`ясовано, що малолітній ОСОБА_6 навчався в КЗ «Малобілозерська спеціалізована естетична школа - інтернат «Дивосвіт», і проживав з батьком ОСОБА_1 , підтримував родинні стосунки з бабусею ОСОБА_8 . Службою було відвідано вказаний навчальний заклад та під час проведення бесіди з педагогічними працівниками, було з`ясовано, що ОСОБА_6 характеризується позитивно, нормально засвоює шкільну програму, нарікань від педагогічного колективі не було (а.с.72-73).

Відповідно до Висновку Служби у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області, як органу опіки та піклування, складеного за №01-12/123 від 23.06.2020 року (а.с.116-118) зазначено, що ОСОБА_1 з 05.09.2003 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_6 . Зі слів позивача з дня народження сина він, як батько, дбав про нього, піклувався про його розвиток, матеріально утримував, завжди виявляв до нього любов та турботу. Спільне життя ОСОБА_1 з дружиною не склалося і рішенням суду від 29.10.2010 року шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу дитина ОСОБА_6 залишився жити з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 . Після тяжкої хвороби ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати ОСОБА_14 . Батько дитини ОСОБА_1 одразу після смерті матері звернувся до бабусі, матері померлої матері дитини, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з проханням забрати свого сина ОСОБА_1 ОСОБА_6 до своєї родини, але бабуся ОСОБА_8 була налаштована проти проживання дитини з батьком в його родині і вважала, що дитині після смерті матері буде краще проживати з нею. ІНФОРМАЦІЯ_4 Службою у справах дітей райдержадміністрації було відвідано малолітню дитину ОСОБА_14. за місцем його знаходження: АДРЕСА_1 (адреса баби дитини). Під час відвідування Службою було проведено бесіду з бабою ОСОБА_8 , та в ході якої їй було роз`яснено діюче законодавство щодо доцільності проживання дитини з батьком, з чим ОСОБА_8 погодилася. Але зі слів відповідача, бабуся дитини ОСОБА_8 не підтримувала спільне проживання сина з батьком, всіляко чинила перешкоди в спілкуванні між ними. Відповідач ніколи не відмовлявся, а навпаки наполягав на спільному проживанні, спілкуванні з сином, тим самим бажаючи зберегти свої батьківські права щодо власного сина. В період з 2015 року по січень 2020 року будь яких звернень з боку батька дитини, неповнолітньої дитини, родичів до Служби не надходило.

На початку поточного 2020 року до служби у справах дітей разом з неповнолітнім ОСОБА_6 звернувся ОСОБА_2 і повідомив, що батько дитини ОСОБА_1 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини: не цікавиться станом здоров`я сина, його матеріальним становищем, його інтересами, навчанням та інше, тому він вимушений підготувати позов до суду про позбавлення його батьківських прав.

Для розгляду даного питання, надання обґрунтованого та всебічно дослідженого письмового висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_6 , вказане питання було винесено на розгляд Комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулася 17.06.2020 року. На Комісію були запрошені позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 та неповнолітній син відповідача ОСОБА_6 . Після з`ясування всіх обставин даного питання, вивчивши матеріали справи, заслухавши вищевказаних осііб, члени Комісії з питань захисту прав дитини шляхом голосування прийняли колегіальне рішення про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і вважають позов необґрунтованим, в матеріалах справи відсутні докази винної поведінки батька дитини ОСОБА_1 , будь-які умисні дії або батьківська бездіяльність, які б свідчили про ухилення від виконання батьківських обов`язків, а також не зазначено чим задоволення цього позову забезпечить найкращі інтереси дитини (а.с.116-118).

Зазначений висновок повністю узгоджується з іншими матеріалами справи та наданими суду доказами.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч.1 ст.155 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

В ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року (справа 522/541/18) та 16 жовтня 2019 року (справа № 199/2143/17).

Так, постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року (справа 522/541/18) та 16 жовтня 2019 року (справа № 199/2143/17) в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року (справа № 300/908/17) зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

На переконання суду позбавлення батьківських прав без достатніх для цього підстав, суперечить інтересам дитини тому, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, на думку суду, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

В судовому засіданні не встановлено та позивачем не надано доказів того, що відповідач умисно та свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини. Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 зазначив, що з бабусею сина ОСОБА_8 у нього склалися напружені стосунки, яка заперечувала і перешкоджала йому бачитися з сином, хоча він ніколи не відмовлявся від спілкування із сином і завжди бажав приймати участь у його вихованні.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.

Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого сина ОСОБА_14. , однак в судовому засіданні не було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів поліції, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

В судовому засіданні не доведено, що поведінка відповідача ОСОБА_1 відносно сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, також не надано суду доказів в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, представників сторін, показання заявлених сторонами свідків по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не доведено винної поведінки відповідача ОСОБА_1 , як батька дитини, щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків чи здійснення ним неправомірних дій, натомість відповідач ОСОБА_1 пояснив, що бажає приймати участь у вихованні дитини, проте йому створюють перешкоди в цьому.

З показань допитаних у судовому засіданні свідків також не встановлено, що відповідач ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків та його винну поведінку.

Суд також враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Отже, при розгляді даної цивільної справи судом не встановлено, що відповідач ОСОБА_1 ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Так, у справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів поліції, притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративних стягнень, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування тощо, навіть навпаки, як вбачається з висновку Служби у справах дітей за № 01-12/123 від 23.06.2020 року, відповідні бесіди проводились працівниками служби у справах дітей з бабусею дитини ОСОБА_8 щодо доцільності проживання дитини з батьком та усунення перешкод у реалізації відповідачем ОСОБА_1 своїх прав та батьківських обов`язків по відношенню до свого сина ОСОБА_14 .

Твердження негативної характеристики особи відповідача ОСОБА_1 не найшли своє підтвердження в судовому засіданні та спростовуються показаннями допитаних в судовому засіданні свідків та наданими відповідачем характеристиками, які містяться в матеріалах справи.

Згідно висновку Василівської РДА від 23.06.2020 року, орган опіки та піклування, діючи виключно в інтересах дитини, вважав недоцільним позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_1 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_14. , 2004 року народження. У зазначеному висновку викладені об`єктивні обставини та обґрунтування, які вказують про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно неповнолітньої дитини (а.с. 116-118).

На переконання суду, такий його висновок ґрунтується не лише на вимогах Сімейного кодексу України і практики Європейського суду з прав людини, а й правових позиціях, викладених у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №465/3694/14-ц і постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі №713/63/17.

Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення по відношенню до ОСОБА_14. батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Разом з тим, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ч.3 ст.171 СК).

В судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_6 пояснив, що батько ОСОБА_1 участі в його утриманні не приймає, вихованням та розвитком не займається, не вітає з днем народження та іншими святами. Бажає позбавити батька ОСОБА_1 батьківських прав, оскільки хоче, щоб його опікуном був брат ОСОБА_2 , який би міг від його імені подавати документи для подальшого вступу до вищого навчального закладу. А тому він не бажає збереження родинних відносин з батьком і вважає, що є підстави позбавити його батьківських прав.

При вирішенні даної справи суд вважає, що думка дитини, хоча і має важливе значення, однак не може бути вирішальною у даному спорі, враховуючи напружені стосунки між батьком дитини та бабусею дитини ОСОБА_8 та проживання після смерті матері дитини в останні п`ять років з бабусею та братом ОСОБА_2 , а також інші обставини, що характеризують спірні правовідносини, що не виключає можливість прямого впливу бабусі на думку дитини.

При цьому, суд також виходить з вимог ст. 9 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, в якій зазначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками, крім випадків, коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таким чином, досліджені судом докази в своїй сукупності свідчать лише про наявність конфліктних стосунків та неприязних відносин між відповідачем та бабусею дитини, проте, не дають суду підстав дійти висновку про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 .

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи позивачем не надано належних та достатніх доказів умисної й винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків, які б давали підстави для застосування до відповідача ОСОБА_1 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітнього сина.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 Сімейного кодексу). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

У відповідності до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, в порушення зазначених вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Також позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини ОСОБА_6 в разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, надані докази не свідчать, що маються беззаперечні підстави для позбавлення відповідача ОСОБА_1 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_14. , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а позбавлення батьківських прав не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Сам факт заперечення відповідачем позовної заяви про позбавлення батьківських прав, свідчить про його інтерес до сина, бажання брати участь у його вихованні, допомагати йому матеріально, його бажання бути батьком.

Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_14. не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання батьком щодо належного виконання своїх обов`язків.

Таким чином позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Суд, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, вважає за необхідне не позбавляти відповідача батьківських прав та відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд вважає за необхідне попередити відповідача ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_1 батьківських обов`язків.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також те, що батько дитини заперечує проти позбавлення його батьківських прав, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та позбавлення відповідача ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_14. , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.150, 164-167 СК України, ст.ст.11, 12, 13, 81, 133, 141, 211, 223, 259, 263, 265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самосійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації Запорізької області, Опікунська рада при Малобілозерській сільській раді Василівського району Запорізької області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений - 23 березня 2021року.

Суддя

Василівського районного суду

Запорізької області Ю.В. СИДОРЕНКО