Справа № 202/5731/20
Провадження № 2/202/533/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 квітня 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

за участю секретаря: Голобородько О.М.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, встановлення факту роздільного проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, визнання майна, придбаного в період шлюбу, особистою приватною власністю одного з подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, встановлення факту роздільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 при фактичному припиненні шлюбу з січня 1996 року та про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 придбану в період шлюбу квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування поданої позовної заяви, що 20 жовтня 1990 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб. Від шлюбу подружжя має спільну повнолітню дитину - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . З січня 1996 року він припинив шлюбні відносини з ОСОБА_3 , а разом з цим і ведення спільного господарства та сумісне проживання, у зв`язку з чим ОСОБА_3 звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання спільної доньки. Рішенням від 27 травня 1996 року з нього стягнуто аліменти на утримання доньки, що також свідчить про те, що він з відповідачем припинив шлюбні відносини. Зазначав, що фактично шлюбні відносини у нього були з ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився спільний син - ОСОБА_6 . Відповідач весь цей час була категорично проти офіційного розірвання шлюбу, але враховуючи, що вони проживають окремо та не ведуть спільне господарство з січня 1996 року просив суд розірвати шлюб з ОСОБА_3 . За час окремого проживання з ОСОБА_3 він придбав нерухоме майно за свої власні кошти, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Про це свідчить факт звернення ОСОБА_3 до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення аліментів на утримання доньки в 1996 році; наявність у нього сімейних відносин з іншою жінкою - ОСОБА_5 та народження ІНФОРМАЦІЯ_2 їх спільного сина - ОСОБА_6 ; факт того, що ОСОБА_3 ніколи не проживала та не була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначав, що відповідач жодним чином не брала участі в придбанні квартири АДРЕСА_1 . Факт того, що джерелом набуття коштів, витрачених на придбання та благоустрій квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є його особисті кошти, отримані ним за його місцем роботи в ТОВ виробничо-комерційної фірми «Юніф ЛТД» на підставі договору позики від 23.02.1998 року та додаткової угоди №1 до нього від 29.06.1999 року. Відповідно до зазначених документів йому була видана позика на споживчі потреби та 29.06.1999 року її сума була збільшена на 28 350 грн.

ОСОБА_1 та його представник в судові засідання з`являлися, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Позивач зазначив, що не проживають разом з відповідачем більше 25 років. Квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана у 1999 році за його особисті кошти, які він взяв в кредит.

ОСОБА_3 з`являлася в судові засідання, позов визнала частково та зазначила, що разом з ОСОБА_1 вони не проживають з грудня 1994 року. Грошові кошти на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 вона не давала.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

20 жовтня 1990 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 відділом РАГС у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний запис за № 1277 та видане свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу подружжя має спільну доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Згідно виконавчого листа, який виданий Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська 11.02.1997 року, з ОСОБА_1 з 20.05.1996 року стягувалися аліментні платежі на користь ОСОБА_3 на утримання доньки - ОСОБА_4 .

Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України).

Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. А згідно з вимогами ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що сторони разом не проживають та спільного господарства не ведуть, та подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, суд вважає, що даний шлюб необхідно розірвати.

02.07.1999 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний договір зареєстровано в реєстрі за №2724.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 у позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 народився спільний син - ОСОБА_6 .

Відповідно до довідки №7208 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19 серпня 2020 року в квартирі АДРЕСА_1 незареєстрований власник позивач ОСОБА_1 .

Згідно довідки № 1073/3 від 01.12.2020 року ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_3 .

ТОВ ВКФ «Юніф ЛТД» було надана позивачу ОСОБА_1 позика на споживчі потреби та 29.06.1999 року її сума була збільшена на 28 350 грн., що підтверджується заявою ОСОБА_1 на ім`я директора ТОВ ВКФ «Юніф ЛТД» від 21.08.1999 року, протоколом зборів засновників ТОВ виробничо - комерційної фірми «Юніф ЛТД» від 29.06.1999 року та додатковою угодою № 1 від 29.06.1999 року до договору позики б/н від 23.02.1998 року.

В судовому засіданні було допитано в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які зазначили, що ОСОБА_3 не проживала у квартирі АДРЕСА_1 та з моменту придбання квартири ОСОБА_1 , в ній проживав ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 .

На час набуття квартири АДРЕСА_1 у власність позивачем, діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року.

Відповідно до ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 24 КпШС визначено, що роздільним майном подружжя є майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, та речі індивідуального користування.

Згідно ст. 28 КпШС надає суду можливість визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Пленум Верховного суду України у постанові №16 від 12.06.1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинній на момент придбання квартири) у п.9 висловив наступне: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Аналогічні приписи містяться і у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні визнала факт того, що на час придбання квартири АДРЕСА_1 шлюбні відносини з ОСОБА_1 було припинено та вони проживали окремо.

На підставі вищезазначеного суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 в частині вимог про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , квартири за адресою: АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 44 КпШС України шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

До 2004 року діяли норми КпШС України, які визнавали тільки шлюб, укладений в державних органах реєстрації актів громадянського стану, тому можливо встановлення факту роздільного проживання (фактичного припинення шлюбних відносин) лише з 01.01.2004 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Докази, на підставі яких сторони обґрунтовують обставини, на які вони спираються, мають відповідати вимогам, встановленим ст.ст.77-80 ЦПК України належними, допустимими, достатніми та достовірними.

ОСОБА_1 не надав суду достатніх доказів, які підтверджують, що саме з січня 1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактично припинили шлюбні відносини та проживали окремо, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 82, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, встановлення факту роздільного проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, визнання майна, придбаного в період шлюбу, особистою приватною власністю одного з подружжя - задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ( АДРЕСА_3 ), зареєстрований 20.10.1990 року, актовий запис № 1277 - розірвати.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 30.04.2021 року.

Суддя: Г.В. Бєсєда