Номер провадження 22-ц/804/1225/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 року

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Азевича В.Б.,

суддів: Кішкіної І.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/10988/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частку у спільному майні, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2021 року (суддя Погрібна Н.М., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсації за частку у спільному майні.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що між нею та відповідачем 06.09.2003 року було укладено шлюб, який розірвано. В період шлюбу сторони придбали транспортний засіб Mercedes-Benz Vito 111CDI, 2009 року випуску, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , причеп марки КРД 050108, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , гараж розміром 10 м. х 11 м. у 2006 році, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26.12.2013 р. відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, проте рішенням Апеляційного суду Донецької області рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, яким визнано договір купівлі-продажу транспортного засобу Mercedes-Benz Vito 111CDI, державний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 31.05.2013 р. недійсним, визнано право власності за позивачем на 1/2 частину спільного майна подружжя вищевказаного автомобіля, причепу та гаражу. На теперішній час гараж зареєстрований за позивачем, проте автомобіль та причеп неможливо зареєструвати, оскільки відповідач не надав їх для огляду в МРЕВ м. Бахмут. Згідно відповіді територіального сервісного центру № 1442 від 01.06.2017 р. вищевказаний транспортний засіб та причеп продані, кому саме не зазначено. Позивач зверталась до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, проте рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31.05.2018 р. відмовлено в задоволенні позовних вимог із застосуванням строків позовної давності, постановою Апеляційного суду Донецької області від 25.09.2018 р. вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вважала, що має право на компенсацію вартості спільного майна, оскільки відповідачем були продані 04.04.2014 р. спірний автомобіль та 29.03.2014 причеп. Оцінку спірного майна позивач позбавлена провести, оскільки майно продано та відсутні документи на нього, тому позивач виходив з його ринкової вартості, продажу на день звернення до суду. Ринкова вартість вищевказаного автомобіля 400 000,00 грн, причепу 8 000 грн. Вартість автомобіля згідно висновку експерта становить 337 374,00 грн, тобто 1/2 частина становить 168 687,00 грн. Щодо вартості причепу в сумі 4 000 грн, то вказана вартість визначена з показів покупця даного причепу, який дав пояснення в іншій справі стосовно вартості придбаного майна, тому вважала, що вказана обставина доказуванню не підлягає. З урахуванням уточненої позовної заяви просила стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя Mercedes-Benz Vito 111CDI, 2009 року випуску, сірого кольору, в сумі 168 687 грн та причепу марки КРД 050108, 2010 року випуску, в сумі 4000 грн, в загальному розмірі 172 687 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 168 687,00 грн грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля Mercedes-Benz Vito 111CDI, державний номер НОМЕР_1 , 4 000,00 грн грошової компенсації за 1/2 частину причепу марки КРД 050108, державний номер НОМЕР_2 , а всього 172 687,00 грн, що були їх спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач мала можливість реалізувати право на отримання компенсації вартості частки спірного майна з 19.02.201 року, тобто з моменту її визнання співвласником спірного майна, що було достатньою підставою для реалізації такого права. Однак, цим правом позивач скористалась лише в 2018 році, тобто з пропуском строку позовної давності, на застосуванні якої відповідач наполягав в суді першої інстанції. До того ж, ще в 2014 році (під час ухвалення рішення Апеляційного суду Донецької області від 19.02.2014 року) було відомо про те, що 31.05.2013 року відповідачем було відчужено спірний автомобіль, що на думку позивача, порушувало її права та є свідченням невизнання цих прав відповідачем ще в 2013 році, адже навіть після визнання судом недійсним договору купівлі-продажу вказаного автомобіля в 2014 році, сторони не були повернуті у первісний стан та відбувалось подальше відчуження спірного автомобіля, яке в свою чергу також оскаржувалось позивачем у спосіб витребування майна. На думку відповідача, зазначені обставини вказують на обізнаність позивача ще в 2013 та в 2014 році про порушення її прав. Крім того, відповідач не погоджується з визначеною судом суми компенсації вартості частки спірного майна, яку позивач просить стягнути на свою користь. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно обґрунтував своє рішення посиланням на звіт про оцінку колісного транспортного засобу, оскільки висновок в звіті є лише незалежною думкою оцінювача і сам по собі не породжує правових наслідків щодо об`єкту оцінки.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Крім того, згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 06.09.2003 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 від 06.09.2003 р., відміткою у паспорті ОСОБА_1 .

Відповідно до матеріалів цивільної справи № 219/6570/2013-ц, 2/219/2406/2013, які досліджені в судовому засіданні, рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26.12.2013 р. відмолено в у визнанні договору купівлі-продажу від 31.05.2013 року транспортного засобу MERCEDES-BENZ VITO 111CDI, державний номер НОМЕР_1 , 2009 року випуску, сірого кольору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - недійсним. Відмовлено в поділі спільної сумісної власності подружжя, а саме у визнанні за ОСОБА_1 права спільної власності подружжя на 1/2 частку транспортного засобу MERCEDES-BENZ VITO 111CDI, державний номер НОМЕР_1 , 2009 року випуску, сірого кольору, 1/2 частку причепу марки КРД 050108, державний номер НОМЕР_2 , 2010 року випуску та 1/2 частку гаражу, розташованого в АДРЕСА_1 , розміром 10 м. х 11 м., придбаного у 2006 році, а іншу 1/2 частку вказаного майна за ОСОБА_2 . Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19.02.2014р. рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26.12.2013р. скасовано. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу транспортного засобу MERCEDES - BENZ VITO 111CDI, державний номер НОМЕР_4 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 31 травня 2013 року недійсним. Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині спільного майна, а саме: транспортного засобу MERCEDES - BENZ VITO 111CDI, державний номер НОМЕР_4 , причепу марки КРД 050108, державний номер НОМЕР_2 , 2010 року випуску і гаражу, розташованого в АДРЕСА_1 , за кожним. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

З копії довідки Управління державної автоінспекції ВРЕР м. Артемівська при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області № 2318 від 28.05.2013 р. встановлено, що відповідно до комп`ютерного обліку станом на 28.05.2013 р. за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані транспортні засоби: Mercedes-Benz Vito 111CDI, 2009 року випуску, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , причеп марки КРД 050108, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 19.03.2014 р. зверталась до начальника центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району (на правах відділу, м. Артемівськ) при УДАІ ГУМВС в Донецькій області з заявою щодо реєстрації на нею 1/2 частини транспортного засобу Mercedes-Benz Vito 111CDI, державний номер НОМЕР_1 , причепу марки КРД 050108, державний номер НОМЕР_2 , згідно рішення Апеляційного суду Донецької області від 19.02.2014 р., що підтверджується копією заяви від 19.03.2014 р.

На заяву ОСОБА_1 від 14.04.2014 р. щодо невиконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 19.02.2014 р. Артемівська міжрайонна прокуратура Донецької області повідомила ОСОБА_1 , що порядок державної реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів на території України регулюється постановою КМУ від 07.09.1998 р. № 1388 «Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», у зв`язку з чим, для реєстрації (перереєстрації) належного ОСОБА_1 транспортного засобу необхідно виконати вимоги зазначеної постанови. Зауваживши, що з копії наданого рішення Апеляційного суду Донецької області від 19.02.2014р. не зазначено обов`язок ЦНППВАЗ з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району при УДАІ ГУМВС в Донецькій області та іншій особі вчинити будь-які дії відносно ОСОБА_1 та належного їй майна, що підтверджується копією листа Артемівської міжрайонної прокуратури Донецької області № 15-150-14 від 22.04.2014 р.

Згідно з копією листа Територіального сервісного центру № 1442 Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області № 2989 від 01.06.2017 р. ОСОБА_1 за її заявою від 31.05.2017р., станом на 01.06.2017 р., надано інформацію, що 31.05.2013 р. на підставі довідки-рахунка ААВ № 390785, виданої ПП «МПП Вибір», транспортний засіб MERCEDES-BENZ VITO 111 CDI, 2009 р.в., кузов НОМЕР_5 , був зареєстрований на ім`я ОСОБА_4 04.04.2014 р. на підставі довідки-рахунка ВІА № 430263, виданої ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит», вищевказаний транспортний засіб в ВРЕР ДАІ (5301) з обслуговування м. Полтави та Полтавського району підпорядкованого УМВС України в Полтавській області був перереєстрований на іншу особу. Відповідно до статті 32 Конституції України, статей 11, 20, 21 Закону України «Про інформацію» та згідно із статтями 6, 7, 10, 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформація про особу охороняється Законом, тому надати персональні дані особи, на яку був перереєстрований автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 111, 2009 р.в., кузов НОМЕР_5 не має правових підстав. 29.03.2014 р. причіп КРД 050108, 2010 р.в., шасі НОМЕР_6 , який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , в Центрі ДАІ 1410 було перереєстровано на іншу особу на підставі довідки-рахунка ВІА № 294230, виданої TOB «АНТАРЕС-РЕАЛ» 15.03.2014 р. Відповідно до статті 32 Конституції України, статей 11, 20, 21 Закону України «Про інформацію» та згідно із статтями 6, 7, 10, 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інформація про особу охороняється Законом, тому надати персональні дані особи, на яку був перереєстрований причіп не має правових підстав.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 31.05.2018р. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування у останніх автомобіля Mercedes-Benz Vito 111CDI, державний номер НОМЕР_1 , причепу марки КРД 050108, державний номер НОМЕР_2 , і повернення їх ОСОБА_1 відмовлено. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 25.09.2018 р. вказане вище рішення суду залишено без змін.

Згідно із звітом про оцінку колісного транспортного засобу від 13.05.2019 р. станом на 01.10.2018 р. ринкова вартість колісного транспортного засобу Mercedes-Benz Vito 111CDI, 2009 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_5 , становить 337 374,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив майнові права позивача на належні їй частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль та причеп, відчуживши це майно без згоди останньої та використавши кошти на власні потреби, а тому права позивача підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації належної їй 1/2 частки від вартості автомобіля марки Mercedes-Benz Vito 111CDI, 2009 року випуску, сірого кольору, в сумі 168 687,00 грн та причепу марки КРД 050108, 2010 року випуску, в сумі 4 000,00 грн, в загальному розмірі 172 687,00 грн. При цьому, суд першої інстанції відмовив в задоволенні заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1-2 статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 статті 364 ЦК України.).

Так згідно із частинами 1-2 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За частинами 1-3 статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19.02.2014 року за позивачем в даній справі ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину автомобіля «Mercedes-Benz Vito 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_5 та причепу марки «КРД 050108».

Стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477 ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За частинами 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Отже, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач порушив майнові права позивача на належні їй частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль та причеп, відчуживши це майно без згоди останньої та використавши кошти на власні потреби, а тому права позивача підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації належної їй 1/2 частки від вартості спірного автомобіля та причепу.

При цьому, колегія суддів погоджується із встановленою вартістю автомобіля та причепу.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції в судовому засіданні бути оглянуті матеріали цивільної справи № 219/10899/17, з яких випливає, що ОСОБА_6 є власником спірного причепу, який ним придбано у ОСОБА_2 за 8 000,00 грн згідно з довідкою-рахунком ВІА № 294230, виданої ТОВ «Антарес-Реал» 15.03.2014 року у м. Бахмут.

Щодо визначення вартості автомобіля «Mercedes-Benz Vito 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_5 , апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Позивачем до суду першої інстанції було надано звіт від 13 травня 2019 року, виконаний ФОП ОСОБА_7 , про оцінку колісного транспортного засобу Mercedes-Benz Vito 111 CDI, 2009 року випуску, кузов НОМЕР_5 , колір сірий, в якому зроблено висновок, що виходячи з одержаної інформації, ґрунтуючись на фактах і припущеннях, прийнятій методології, ринкова вартість колісного транспортного засобу - «Mercedes-Benz Vito 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_5 , на дату оцінки складає 337 374,00 грн.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.

За таких обставин, встановивши, що спірні автомобіль та причеп сторони придбали за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відповідач здійснив продаж зазначеного майна без повідомлення про це позивача та відповідно без отримання її згоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 172 687,00 грн у рахунок компенсації вартості 1/2 частини спірних транспортних засобів виходячи з ринкової (дійсної) вартості автомобіля та фактичної вартості причепу.

В свою чергу доводи апеляційної скарги про безпідставність врахування судом першої інстанції звіту про оцінку транспортного засобу від 13 травня 2019 року є необґрунтованими та такими, що суперечать правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.

Апеляційний суд також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги стосовно незастосування судом першої інстанції строку позовної давності, про що було заявлено представником відповідача.

За статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Також, згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

За приписами статті 253 цього ж Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому згідно із частиною 1 статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Для спірних відносин застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 звернулася з позовом в даній справі в межах строку позовної давності, оскільки, як випливає з матеріалів справи, позивачці стало відомо про продаж спірних транспортних засобів лише в червні 2017 року після її звернення до Територіального сервісного центру № 1442 Регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області.

Посилання в апеляційній скарзі про обізнаність позивача щодо відчуження спірних транспортних засобів ще в 2013 році є припущенням відповідача. В свою чергу, за частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: В.Б. Азевич

І.В. Кішкіна

О.В. Халаджи