Номер провадження 22-ц/804/588/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді Мірути О.А.,

суддів: Никифоряка Л.П., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 у цивільній справі № 234/12187/20

за позовною заявою ОСОБА_2 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року (суддя Данелюк О.М.), повний текст рішення складений 30 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

Позивач ОСОБА_2 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини, без згоди батька.

Позовна заява вмотивована тим, що позивач є мамою спільної із відповідачем малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 26.07.2016 року позивач отримує аліменти на дитину, так як дитина проживає з нею. Заборгованості відповідача зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, немає. У позивача відсутнє право на самостійне вирішення питання тимчасового виїзду спільної з відповідачем дитини за межі України на строк до одного місяця та більше. Добровільну згоду відповідач не дає. Тимчасовий виїзд дитини із позивачем необхідний для підтримання родинних відносин з боку позивача, які постійно мешкають в АДРЕСА_1 . Перебування за межами України за вказаною адресою планується в період з 01.11.2020 року по 31.01.2021 року.

Просила суд винести рішення, яким надати тимчасовий дозвіл, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виїзд за кордон з території України до Російської Федерації за адресою: АДРЕСА_1 та перебування за межами України за вказаною адресою в період з 01.11.2020 року по 31.01.2021 року, а також повернення на територію України без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозвіл для оформлення документів для виїзду за кордон малолітній особі- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24.09.2020 року судом ухвалено заочне рішення, яке 29.10.2020 року судом скасовано за заявою відповідача від 19.10.2020 року про перегляд заочного рішення, справу призначено до розгляду.

В подальшому позивач змінила позовні вимоги, а саме період перебування за межами України з 01.12.2020 року по 01.03.2021 року.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 , що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, задоволені. Надано тимчасовий дозвіл ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виїзд за кордон з території України до Російської Федерації за адресою: АДРЕСА_1 та перебування за межами України за вказаною адресою в період з 01.12.2020 року по 01.03.2021 року, а також повернення на територію України без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Надано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозвіл для оформлення документів для виїзду за кордон малолітній особі- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Судом враховано, що малолітній син сторін проживає з матір`ю, яка забезпечує йому повний і гармонійний розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку та визнано доцільним задоволення позову.

Разомом з цим судом зазначено, що дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі території України без згоди батька не позбавляє останнього права брати участь у вихованні та житті дитини, відвідувати її та спілкуватися з нею.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідач ОСОБА_1 з рішенням суду не погодився та подав

апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що рішення суду не відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки тривале перебування дитини за кордоном може нашкодити здоров`ю та психо-емоційному стану дитини, позбавляє батька права на спілкування з дитиною та її виховання протягом трьох місяців та є безпечним через стрімке розповсюдження інфекційного захворювання COVID-19.

Крім того, зауважив, що в позовних вимогах та в заяві ОСОБА_4 , на яку посилається суд в оскаржуваному рішенні, зазначані різні адреси наступного місця перебування дитини в РФ, а згода-запрошення не може вважатися належним та допустимим доказом по справі, оскільки не перекладено на українську мову та нотаріально не засвідчено підписом сертифікованого перекладача.

Також судом не надано належної оцінки тому, що позивачем, в порушення приписів чинного законодавства, не надано доказів на підтвердження наміру повернути дитину на територію України саме у визначену нею дату та не врахований той факт, що в провадженні суду знаходиться інша справа за його позовом про визначення способу спілкування з дитиною.

Вважає, що під час розгляду справи судом першої інстанції не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а висновки суду не відповідають обставинам по справі, що є відповідно до ст. 376 ЦПК України безумовною підставою для скасування судового рішення.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивачка ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки вважає, що рішення суду є законним, а відповідач навмисно затягує розгляд справи для позбавлення можливості спілкування дитиною з родичами з її сторони . Вважає, що її виїзд є короткостроковим, з чітко визначеними датами та місцем перебування, тому вважає висновок суду про відсутність сумніву у поверненнні дитини обґрунтованим.

У судове засідання сторони не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Поштове повідомлення на ім`я ОСОБА_1 про отримання судової повістки на 28.04.21 року повернулося з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою від 21.04.21 р.

Відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вречення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою, повідомленою цією особою суду.

Представник позивача адвокат Копичко І.А. в судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, наполягав на доводах, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Зі свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батько: ОСОБА_1 , мати: ОСОБА_2 , актовий запис №1652 від 30.12.2014 року ВДРАЦС РС Краматорського МУЮ у Донецькій області.

За угодою між сторонами ОСОБА_3 проживає з мамою -позивачем ОСОБА_2 .

Рішенням Краматорського міського суду від 26.07.2016 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі ? частини доходу (заробітку) відповідача до досягненням дитиною повноліття.

14.08.20 року ОСОБА_4 надала Згоди та запрошення ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , якими гарантує проживання запрошених осіб за адресою: АДРЕСА_2 з 01.09.2020 р. по 01.09.2023 р., бере на себе матеріальне та медичне забезпечення, а також всі витрати, пов`язані з перебуванням зазначених осіб на території Російської Федерації.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з мамою, яка є позивачем у справі (а. с. 12).

Рішенням Краматорського міського суду від 26.07.2016 року з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ? частини доходу (заробітку) відповідача до досягненням дитиною повноліття.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України), згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 1 статті 157 СК України визначено, що вирішення батьками питань щодо виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Відповідно до положень частини п`ятої статті 157 СК України, той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою навчання дитини за кордоном за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.

Отже, відповідно до вимог ч. 1 статті 157 СК України питання тимчасового виїзду дитини за межі України повинно виращуватися батьками спільно.

Позивачем ОСОБА_2 доведено, що вона неодноразово зверталася до відповідача ОСОБА_1 проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон, до Російської Федерації їх малолітнього сина ОСОБА_3 , однак відповідач такий дозвіл не надав.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами законодавства закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, в тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція).

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України), якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

З`ясувавши всі обставини по справі, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про доцільність надання дозволу ОСОБА_2 на тимчасовий виїзд за межі території України до Російської Федерації, м. Москва малолітнього ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька з наступних підстав.

Так, звертаючись до суду із позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, позивачка ОСОБА_2 зазначила, що ціллю тимчасового виїзда дитини з нею є необхідність підтримання родинних відносин з боку позивача, які постійно мешкають в Російській Федерації.

При цьому позивач не надала жодного доказу на підтвердження доводів щодо проживання її родичів в Російській Федерації, в тому числі щодо родинних зв`язків з ОСОБА_4 , яка надала їй та сину згоду та запрошення до себе.

Також позивач у справі не надала суду доказів фінансової спроможності оплатити зазначений виїзд дитини за межі України та подальше повернення її в Україну та умов проживання дитини за кордоном.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи матеріали справи, колегії суддів є незрозумілим конкретне місце та умови перебування дитиним за кордоном, оскільки заява позивача та дозвіл містять розбіжності.

Відсутність данних щодо конкретного місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2020 року по справі № 754/8337/18.

Надаючи пріоритет захисту прав дитини, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність вимог ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Враховуючи наведене, на підставі оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позовні вимоги, оскільки тривала відсутність дитини на території України, не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України та відсутність підтвердження родинних зв`язків з особою, яка надає згоду та запрошення дитини до себе, виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки за кордон, у випадку повернення дитини на територію України, не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України, ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України та не підтвердження мети поїздки створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості.

Доводи позивачки про те, що при ухвалені рішення суд взяв до уваги найкращі інтереси дитини, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи із зазначеного принципу, колегія суддів вважає, що достатньо мотивовано відповіла на доводи позивачки.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи, які зазначені у відзиві не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, рішення суду першої інстанції слід скасувати, постановивши нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у сумі 1261, 20 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 24 листопада 2020 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції у сумі 1261, 20 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: О.А. Мірута

Судді: Л.П. Никифоряк

Я.В. Хейло

Повний текст постанови складено 29.04.2021 року

Суддя: