Справа № 132/3785/20
Провадження № 22-ц/801/874/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєлін Є. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 рокуСправа № 132/3785/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2020 року про забезпечення позову, постановлену в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності на майно, скасування реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просила: - визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; - скасувати реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок, який оформлено на ім`я ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 01.06.2011, виданого виконкомом Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області на підставі рішення №1 від 29.04.2011; - витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 житловий будинок.

16.12.2020 року ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований за ОСОБА_1 та заборонити їй відчужувати будинок до вирішення справи по суті.

Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2020 року заяву представника позивача ОСОБА_2 адвоката Петрук Л.І. про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , який відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав за № 30416850 від 24.06.2011р., на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого 01.06.2011р. виконкомом Сальницької сільської ради Калинівського району Вінницької області згідно рішення цього органу місцевого самоврядування № 31 від 29.04.2011р., зареєстрований за ОСОБА_1 , шляхом заборони на його відчуження.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 штучно створює докази на підтвердження факту відчуження відповідачем спірного житлового будинку, а письмові пояснення свідків не є доказами щодо наміру відповідача продати спірний будинок і не можуть братися до уваги; судом залишено поза увагою, що ОСОБА_2 вже подавала заяву про забезпечення позову, у задоволенні якої було відмовлено, що свідчить про зловживання нею її правами; судом накладено арешт на весь житловий будинок, тоді як позовні вимоги та інтереси позивача полягають лише у визнанні за нею права власності на 1/2 частку будинку; судом залишено поза увагою, що припущення про утруднення виконання рішення суду нічим не підтверджено.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначила, що оскаржувану ухвалу вважає законною та обґрунтованою, а тому просить апеляційний суд залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу вищевикладеного випливає, що засоби забезпечення позову є важливою гарантією захисту і реального поновлення прав учасників судового процесу. Поняття засобів забезпечення позову визначається як застосування судом процесуальних засобів тимчасового характеру, які гарантують можливість реалізації позовних вимог або сприяють збереженню існуючого положення між сторонами до винесення судового акта.

При задоволенні заяви про забезпечення позову та при обранні виду такого забезпечення, слід враховувати обраний спосіб судового захисту. Зазначений спосіб забезпечення позову повинен мати належний та дієвий засіб, яким досягається та мета, на досягнення якої такий спосіб був спрямований.

З матеріалів справи вбачається, що з 09 вересня 2007 року по 24 вересня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

28 березня 2011 року Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , користувачем якого зазначена ОСОБА_1 (а. с. 10-14).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 30416850 від 24 червня 2011 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

З письмових заяв-пояснень ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_1 вчиняє дії щодо продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 16-17).

В листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про захист порушеного права шляхом визнання спільною сумісною власністю колишнього подружжя житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визнання за нею права власності на Ѕ частину цього будинку, скасування реєстрації права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_1 та витребування його з чужого незаконного володіння. Вказаний позов мотивовано тим, що спірний житловий будинок було побудовано подружжям під час шлюбу за спільні кошти, проте, у зв`язку з перебуванням чоловіка на обліку в черзі на отримання житла, було прийнято рішення про оформлення права власності на ОСОБА_1 (а. с. 1-4).

За таких обставин, обрання судом першої інстанції такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на спірне нерухоме майно, яке на праві власності належить ОСОБА_1 , є таким, що відповідає, як предмету позовних вимог, так і вимогам статей 149, 150 ЦПК України. Водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті та обмеження можливості користування майном, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, зокрема, спірне майно може бути відчужене, що унеможливить досягнення мети звернення з даним позовом до суду - захисту порушених прав і інтересів позивача, обраним нею способом, а навпаки, утруднить її правове становище, оскільки зумовить (у випадку задоволення позову) виникнення необхідності у подальших зверненнях до судів для відновлення своїх порушених прав і інтересів відносно права власності на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1

Таким чином, суд першої інстанції правомірно зазначив про те, що заява позивача про забезпечення позову щодо накладення арешту на спірне майно, яке на праві власності належить ОСОБА_1 , є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що пояснення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не підтверджують наміру відповідача відчужити спірне майно третім особам, тому відсутні підстави для забезпечення позову, апеляційний суд відхиляє, оскільки умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, що знайшло своє підтвердження під час вирішення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову по суті заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності заходу забезпечення позову, який просить застосувати позивач, із заявленими нею позовними вимогами, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки такий захід забезпечення як арешт майна, зокрема, спірного житлового будинку, є співмірним із заявленими вимогами, враховуючи, що ОСОБА_2 просила суд не лише визнати за нею право власності на Ѕ частину спірного майна, а й скасувати реєстрацію права власності на нього та витребувати його з чужого незаконного володіння.

Крім того, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про зловживання позивачем процесуальними правами, що проявилося у повторному зверненні із заявою про забезпечення позову, оскільки за приписами ст. 44 ЦПК України визнання подання заяви, скарги, клопотання зловживанням процесуальними правами є правом, а не обов`язком суду, та у випадку, зокрема, наявності обставин, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення, чого під час розгляду цієї справи не встановлено.

Всі інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову, і фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказану ухвалу - без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Калинівського районного суду Вінницької області від 18 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2021 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко