КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №755/7816/19 Головуючий у І інстанції Чех Н.А.
Провадження №22-ц/824/5547/2021 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договорів недійсними, стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивач пред`явив в суді названий позов посилаючись на те, що між ним та АКІБ «УкрСиббанк», змінено назву на ПАТ «УкрСиббанк», 13.03.2007 року укладено Кредитний договір № 0.

Умовами договору передбачено надання йому кредиту в сумі 100 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 505 000,00 грн. Процентна ставка за користування кредитом - 12,00 % річних. Кредит надається шляхом зарахування банком коштів на його поточний рахунок № НОМЕР_1 для подальшого використання за цільовим призначенням. Кредит повертається згідно графіку погашення заборгованості, який є невід`ємною частиною договору.

В забезпечення виконання зобов`язань в заставу прийнято квартиру АДРЕСА_1 , та укладено Договір поруки №100338 від 13.03.2007 року з ОСОБА_2 .

Позивач обґрунтовував позов тим, що під час укладення договору банк приховав від неї повну та об`єктивну інформацію щодо валютних ризиків - можливості грошових втрат суб`єктів валютного ринку внаслідок коливань валютних курсів; не здійснив належно детальний, достовірний та об`єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача; не визначив належно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді; не встановив застереження щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. Банк не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Таким чином, під час укладення кредитного договору банком порушено положення статей 203, 215 ЦК України.

Оскільки банк ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, просив на підставі статті 230 ЦК України визнати недійсним кредитний договір від 13.03.2007 р., Договір іпотеки від 13.03.2007 р., Договір поруки від 13.03.2007р., зобов`язати Банк відмінити обтяження на предмет іпотеки, стягнути з відповідача 114684,34 дол. США, понесені позивачем збитки у подвійному розмірі.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 10 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним.

Апеляційна скарга мотивована тим, що посилання суду першої інстанції на принцип свободи договору без урахування вимоги спеціального законодавства в сфері споживчого кредитування, який звужує дію принципу свободи договору є помилковим та таким, що не ґрунтується на Законі.

Заявник вважає, що він як позичальник і водночас як споживач, з вини банку не міг знати як до, так і на час підписання кредитного договору, що той містить елементи нечесної підприємницька практики, що вводять в оману, оскільки кредитор приховав від нього повну та достовірну інформацію про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги банку, які він мав би розуміти, підписуючи заяву позичальника та укладаючи кредитний договір, а також порушує вимоги статті 203 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, позивач, підписавши кредитний договір, хоча і підтвердив свій намір на отримання банківського кредиту, проте таке волевиявлення не було вільним та спрямованим на настання реальних правових наслідків саме на таких умовах.

Також суд першої інстанції порушив вимоги процесуального законодавства, а саме не досліджено та не надано належної оцінки доводам про те, що кредитний договір розроблявся банком, позивач не міг внести до нього змін, що дозволяє зробити висновок, що підписання позивачем оспорюваного кредитного договору було здійснено під впливом обману з боку відповідача, а тому відповідальність змісту кредитного договору покладається повністю на відповідача.

Просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу. З доводами апеляційної скарги не погоджуються, оскільки рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, при повному з`ясуванні всіх обставин справи і дослідженням доказів, які наявні в матеріалах справи, а тому є законним, обґрунтованим та правосудним.

Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Представник позивача - адвокат Самчук М.В. в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу.

Представник АТ «УкрСиббанк» заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Вважає, що суд ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 13.03.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредит першої інстанції (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 100 000,00 доларів США, та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 505 000,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору. Надання кредиту здійснюється 13.03.2007 року, строк повернення - не пізніше 13.03.2028 року. Процентна ставка - 12,00 % річних, яка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 даного договору. Належні платежі сплачуються на рахунок № НОМЕР_2 в АКІБ «УкрСиббанк». Додатком до договору є Додаток № 1 - Графік погашення кредиту. Кредитні кошти надано на придбання квартири.

З метою забезпечення виконання 13.03.2007 року між позивачем та відповідачем укладено Договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передала Банку предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 100338, згідно якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в оспорюваних договорах визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін. Оспорювані договори вчинені у письмовій формі, як це передбачено ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Дані документи були підписані позивачем, поручителем жодних зауважень останні не висловили, що свідчить про їх згоду з умовами договорів. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог обґрунтування позову є безпідставні та такі, що не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє в межах апеляційної скарги і на підставі наявних і додатково поданих доказів правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірних договорів, яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Установлено, що позивач не надав, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК Українита Законом України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого кредитного договору, позивач з такими умовами ознайомлений та погодився з ними, про що свідчить його підпис.

З часу укладення договору про надання споживчого кредиту, тобто з 2007 року, позичальник здійснював погашення кредитної заборгованості, що також вказує на те, що він був ознайомлений з умовами договору та погоджувався з ними.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд не дав оцінки доводам позовної заяви про відсутність у відповідача індивідуальної банківської ліцензії на вчинення валютних операцій, колегія суддів ці доводи також перевірила і встановила таке.

За змістом ч. 1 ст. 192 Цивільного кодексу України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ст. 35 Закону України "Про Національний банк України", єдиним законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, яка приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу України). Виконання зобов`язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону (стаття 198 Господарського кодексу України).

Отже, відповідно до законодавства України, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. В той же час, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу регламентує Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. № 483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 р. за № 1429/10028.

Відповідно до п. 2.3 цього Положення, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких і залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Відповідно до п. 1.5 цього Положення, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу без ліцензії дозволяється, зокрема, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Виходячи з наведеного, уповноважені банки на підставі банківських ліцензій та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Як вбачається із матеріалів справи, 24.12.2001 р. Національний банк України видав відповідачу банківську ліцензію № 75, згідно з якою останньому надано право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а також дозвіл № 75-2 на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", за яким Банк, серед іншого, може здійснювати залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що надання та одержання кредиту, а також сплата процентів за оспорюваним кредитним договором в іноземній валюті не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України у жодної зі сторін договору, а відтак, відсутність у сторін індивідуальної ліцензії Національного банку України не є підставою для визнання договору недійсним.

Щодо вимог підпункту в) п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті як критеріїв віднесення їх до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, а отже, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Відтак, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу Національного банку України на операції, пов`язані з іноземною валютою.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що сторонами у момент укладення договору дотримано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо укладення кредитного договору в письмовій формі та зазначення у ньому передбачених законом обов`язкових умов і кредитний договір не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору. Не розуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку.

Викладені у апеляційній скарзі доводи про невідповідність оспорюваного договору чинному цивільному законодавству слід визнати помилковими як такі, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм ст. 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України та Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Таким чином, прийняте у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно ст. 375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду про залишення без розгляду скарги на дії державного виконавця з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 10 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання договорів недійсними, зобов`язання відмінити обмеження обтяження та стягнення збитків залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: