22-ц/804/967/21
266/2713/18

Єдиний унікальний номер 266/2713/18
Номер провадження 22-ц/804/967/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Лопатіної М.Ю., Пономарьової О.М.,

сторони :

позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Федотової В.М., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.11.2010 року між Банком та відповідачем був укладений кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 2000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач зобов`язався щомісячно в строки, визначені умовами договору, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією. У зв`язку з тим, що відповідач не виконала умови договору, станом на 28.02.2018 року утворилась заборгованість за кредитом в загальній сумі 32046,49 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом 1903,98 гривня; заборгованості за процентами за користування кредитом 27940,30 грн., заборгованості за пеню та комісію 200,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 гривень; штраф (процентна складова) 1502,21 гривень. Позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість станом на 28.02.2018 року у розмірі 32049,49 гривень за кредитним договором №б/н від 10.05.2011 року і судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 лютого 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволений частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 24 листопада 2010 року в розмірі 1848,99 гривень, судовий збір пропорційно до суми задоволених позовних вимог у розмірі 101,67 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник відповідача подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови в позовних вимогах та ухвалити нове рішення про повне задоволення позову. Вказує в обґрунтування скарги, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Позивачем, на його думку, достатньо доведені підстави для цього, оскільки підтверджено належно письмовими доказами факт укладення договору, умови договору, факт отримання кредитних коштів, користування ними. Є належні підтвердження і отримання кредитної картки відповідачем, в тому числі перевипуск картки за вимогою позичальника. Разом з тим відповідач таких обставин не спростував під час розгляду справи.

Представник відповідача надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що не погоджується із доводами скаржника, вважає, що необхідно враховувати наслідки пропуску строку позовної давності щодо зобов`язань за кредитом, крім того, нарахування відсотків за межами кредитного договору взагалі законом не передбачено.

Відповідно до ч.13 ст.7, ч.ч. 1,3 ст.368, ч.1 ст.369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24.11.2010 року між Банком та відповідачем був укладений кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 2000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку (а.с. 6-7).

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» відповідач отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 08.2017 р. (а.с. 195).

Після укладання договору відповідач користувалась виданою карткою, здійснюючи платежі, розрахунки та поновлюючи рахунок, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку (а.с. 192-194).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 28.02.2018 року становить, в загальній 32046,49 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом 1903,98 гривня; заборгованості по процентами за користування кредитом 27940,30 грн., заборгованості за пеню та комісію 200,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 гривень; штраф (процентна складова) 1502,21 гривень.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеному у від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14,) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розроблюються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений».

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

За змістом п.1 ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 625 цього Кодексу регламентовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. При цьому у ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Відповідальність за порушення боржником зобов`язання визначена ст.549 ЦК України, яка визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитом, заборгованість за комісією, пенею та штрафами (фіксована частина та процентна складова).

За наданим позивачем розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за договором №б/н від 24.11.2010 року станом на 28.02.2018 року становить 32046,49 грн та складається: з заборгованості за кредитом в розмірі 1903,98 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 27940,30 грн, заборгованості за комісією та пенею в розмірі 200,00 грн, заборгованості по штрафам в розмірі 500 та 1502,21 грн.

Умови і правила надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису позичальника, а тому з огляду на мінливий характер, їх не можна вважати складовою кредитного договору, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім. Лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Проте, з наданої суду довідки про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 24.11.2010 року, вбачається, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами на рівні базової процентної ставки 3% на місяць (36,00% на рік) на залишок заборгованості, штрафів за порушення строків платежів у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (а.с.7).

Тому колегія суддів вважає правильним висновок суду про наявність підстав для стягнення суми боргу за тілом кредиту.

Але неможливо погодитися із розрахунком суду при визначенні розміру такої заборгованості. Так, суд прийшов до висновку, що з відповідача можливо стягнути заборгованість за тілом кредиту у сумі 1903,98 гривні, визначив також суму заборгованості за відсотками, але врахував проведені позичальником платежі за період з 01.09.2014 р. по 31.08.2017 р. в розмірі 2098,26 грн. по погашенню заборгованості за відсотками за користуванням кредитом, і цю суму виключив з суми заборгованості за відсотками і тілом кредиту. Таким чином, суд першої інстанції розрахував, що до стягнення підлягає сума 1848,99 грн (1903,98 грн заборгованості тіла кредиту + 2084,85 грн заборгованості за відсотками 2098,26 грн сплачені відповідачем, що фактично дорівнює 1890,57 грн).

Згідно з положеннями статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Тому висновки суду про можливість зарахування суми сплачених відсотків в суму заборгованості тіла кредиту не відповідають нормам закону, оскільки суд не з`ясував, які саме зобов`язання позичальника були погашені відповідачем, відповідно, рішення суду в цій частині підлягає зміні з ухваленням рішення про стягнення заборгованості за тілом кредиту в повному обсязі, а саме в сумі 1903,98 грн.

Вирішуючи питання про стягнення відсотків, суд виходив з встановленої позичальнику кредитної ставки.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відсотки нараховувались як у передбаченому договором розмірі 3% щомісячно (36,00% річних), так і у підвищеному розмірі 2,9% щомісячно (34,80% річних) та 3,6% щомісячно (43,20% річних).

Враховуючи, що на момент збільшення відсоткової ставки відповідно до імперативних правил ст.1056-1 ЦК України банк був обмежений у праві приймати рішення про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку, доказів дотримання вимог законодавства щодо порядку та процедури збільшення відсоткової ставки не надав, суд вважав, що вимоги про стягнення заборгованості по процентам в межах заявлених вимог за період з 01.09.2014 року по 31.08.2017 року підлягають частковому задоволенню, виходячи з відсоткової ставки 3% щомісячно, у розмірі 2084,85 грн (1903,98грн тіло кредиту х 36% / 360 х 1095 днів прострочення). При цьому, визначаючи період, за який можливо стягнути заборгованість за відсотками, суд виходив з позиції відповідача, який заявив про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду, і врахував, що до суду позивач звернувся 15.05.2018 року, а строк дії картки закінчився 31.08.2017 року, то й стягнення відсотків можливе саме за період з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року.

Погодитися з таким висновком повністю неможливо, оскільки він не відповідає закону.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (стаття 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. (ч.5 статті 261 ЦК України).

Доводи позивача про те, що сторонами в договорі збільшений строк позовної давності по 50 років , як зазначено в 1.1.7.31 Умов договору, не впливають на правильність рішення суду в цій частині.

Суд в рішенні керувався нормою ч.3 статті 267 ЦК України, якою встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч.4 цієї ж статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем письмово заявлено суду про застосування наслідків строку позовної давності (а.с. 135).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач дійсно вказував, що п.1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256 для вимог банку щодо повернення кредиту, відсотків, неустойки становлений строк позовної давності 50 років, тому банком не пропущений строк звернення до суду з даними вимогами.

Вирішуючи питання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції не прийняв таку позицію позивача.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін, про що укладається договір у письмовій формі (ч.1 ст.259 ЦК України). Тобто, збільшення строку позовної давності повинно бути обумовлено конкретною датою чи строком та підтверджено підписом позичальника.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Неможливо прийняти до уваги положення п. 1.1.7.31 Умов та правила надання банківських послуг, якими встановлено позовну давність тривалістю в 50 років, з тих підстав, що Умови не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними.

У заяві-анкеті позичальника (а.с. 6) домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Крім того, Банком не підтверджено належно, що на час укладення договору із відповідачем 24.11.2010 року діяли саме Умови та Правила надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256.

Виходячи з викладеного, суд прийшов до правильного висновку, що в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 24.11.2010 року по 31.08.2014 року необхідно відмовити у зв`язку з пропуском позовної давності, а в частині позовних вимог банку про стягнення нарахованих процентів за кредитним договором за період з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року вимоги підлягають задоволенню частково, з урахуванням вищевикладених обставин справи і положень закону.

Однак, суд не прийняв до уваги наступне. Кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14.

Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» відповідачу було видано кредитні картки, остання з терміном дії до 08/2017 року.

Як встановлено судом, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом 15 травня 2018 року.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що строк дії картки закінчився 31 серпня 2017 року, а з позовом банк звернувся 15 травня 2018 року, то висновки суду першої інстанції в частині можливості стягнення заборгованості по відсоткам за період з 1 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року не відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Отже, відсотки за кредитом підлягають стягненню з відповідача за період з 15 травня 2015 року ( 15 травня 2018 року мінус три роки) по 31 серпня 2017 року (строк дії картки), що становить 826 днів.

Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що банк має право в односторонньому порядку без попереднього повідомлення клієнта встановлювати на платіжну картку кредитний ліміт у валюті картки з наступною зміною його розміру у відповідності до кредитної історії.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд України в постанові від 17 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374цс17 (аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року та 30 листопада 2016 року).

Матеріали справи не містять даних щодо повідомлення відповідача про зміну процентної ставки відповідно до процедури, встановленої договором та законом.

Оскільки позивачем не було надано достатніх доказів на підтвердження виконання банком свого обов`язку проінформувати позичальника про зміну відсоткової ставки, то при розрахунку заборгованості за кредитним договором судом правильно використано первинно встановлену в договорі процентну ставку 3 % щомісяця, що складає 36,00% річних.

Крім того, судом зазначено, що за період з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року відповідачем в погашення зобов`язання було сплачено 2098,26 грн., Однак такі обставини не підтверджуються матеріалами справи. Так, з розрахунку Банку вбачається, що відповідачем за період з 15.05.2015 року не проведено жодних платежів по погашенню відсотків. Будь-яких доказів на підтвердження іншого обсягу платежів відповідачем суду не надано.

Таким чином, враховуючи, що судом вирішені такі позовні вимоги з порушенням норм матеріального права, колегією суддів розраховано, що з відповідача необхідно стягнути на користь банку суму заборгованості по відсоткам в розмірі 1572,68 грн. (1903,98 грн заборгованості тіла кредиту х 0,1% х 826 днів).

Крім того, судом зазначено, що за період з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2017 року відповідачем в погашення зобов`язання було сплачено 2098,26 грн., Однак такі обставини не підтверджуються матеріалами справи. Так, з розрахунку Банку вбачається, що відповідачем за період з 15.05.2015 року не проведено жодних платежів по погашенню відсотків. Будь-яких доказів на підтвердження іншого обсягу платежів відповідачем суду не надано.

Тому оскаржене рішення підлягає зміні й в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам, з ухваленням рішення про часткове задоволення вимог в розмірі 1572,68 грн заборгованості по процентам .

Колегією суддів перевірений додатково наданий позивачем розрахунок із застосуванням первинної кредитної ставки, з яким апеляційний суд не може погодитися, оскільки в ньому банк не враховує наслідки строку позовної давності, а вважає можливим провести розрахунок заборгованості за відсотками за період з початку дії договору і до 31.03.2015 року, а далі з 01.04.2015 року по 31.08.2017 року. З огляду на викладене, такий розрахунок не може бути прийнятий до уваги.

Судом першої інстанції також надана правова оцінка вимогам Банку про стягнення пені й штрафів з відповідача, і в цій частині позивних вимог відмовлено. Суд при цьому вірно застосував норми матеріального права.

Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком правильного і обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в повному обсязі не доведені, і задоволенню підлягають в повному обсязі стосовно стягнення тіла кредиту і частково щодо стягнення заборгованості по відсоткам, тому рішення суду в частині стягнення суми заборгованості по тілу кредиту і відсоткам підлягає зміні.

Відповідно до положень ст.382 ЦПК України апеляційний суд в постанові вирішує питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При подачі позову АТ КБ «ПриватБанк» сплатив судовий збір в розмірі 1762 грн (а.с.1), при подачі апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір в розмірі 2643 грн., який був також сплачений позивачем (а.с.223), а всього 4405 грн. Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог банку на загальну суму у розмірі 3476,66 гривень (1903,98 грн + 1572,68 грн), що становить 10,85% від заявленої позивачем суми у розмірі 32046,49 грн.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк», належить до сплати понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 477,94 грн. ( 10,85% від 4405 грн.)

Керуючись ст.374, 367, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 лютого 2021 року змінити в частині суми тіла кредиту, відсотків, загальної заборгованості і судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» () суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 24 листопада 2010 року, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1903 (одну тисячу дев`ятсот три) грн 98 коп., заборгованості за процентами в розмірі 1572 (одну тисячу п`ятсот сімдесят дві) грн 68 коп. - а всього 3476 (три тисячі чотириста сімдесят дві) грн 66 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» у відшкодування витрат на судовий збір 477 (чотириста сімдесят сім) грн. 94 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 29 квітня 2021 року.

Судді Є.Є. Мальцева

М.Ю. Лопатіна

О.М. Пономарьова