Провадження № 22-ц/801/7/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 рокуСправа № 127/11121/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації,

особа, яка не брала участі у справі та яка подала апеляційну скаргу: релігійна організація «Релігійна громада Свято Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви»,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії за апеляційними скаргами Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації та особи, яка не приймала участі у справі релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2020 року, постановлене місцевим судом під головуванням судді Федчишена С.А., дата виготовлення повного тексту рішення 07 липня 2020 року,

встановив:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі прийнятого 03 лютого 2019 року загальними зборами релігійної організації «Релігійна громада Свято Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» рішення про подання до управління у справах національностей та релігій облдержадміністрації через ЦНАП «Прозорий офіс» Вінницької міської ради необхідні документи для реєстрації статуту та звернутися до органів державної реєстрації щодо проведення державної реєстрації змін в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, в тому числі змін до установчих документів релігійної організації «Релігійна громада Свято- Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви», 03 травня 2019 року було подано до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації відповідну заяву із доданими до неї документами для реєстрації статуту у новій редакції.

Однак, станом на день звернення із позовом до суду відповідачем не проведено реєстрацію вказаного статуту в новій редакції.

Поряд з цим вказує, що начальник управління у листі №23-10/709 від 03 вересня 2019 року зазначив, що у зв`язку із знаходженням в Хмільницькому міськрайонному суду Вінницької області цивільної справи про визнання недійсним рішень загальних зборів релігійної громади щодо зміни підлеглості, то управління повернеться до розгляду питання щодо реєстрації статуту релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької області Української Православної Церкви» у новій редакції у зв`язку із зміною підлеглості, найменування та перехід під канонічне та організаційне підпорядкування ПЦУ після вирішення вказаного питання в судовому порядку.

На думку позивача, оскільки тримісячний термін для реєстрації статуту релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької області Української Православної Церкви» закінчився 04 серпня 2019 року, то провести реєстрацію статуту відповідач мав до відкриття провадження у справі Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області.

З огляду на викладені обставини вважав, що права релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької області Української Православної Церкви» були порушені бездіяльністю начальника управління в справах національностей та релігій, зокрема: право на свободу змінювати свою релігію або переконання, дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно, а тому просив зобов`язати Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації здійснити реєстрацію статуту релігійної організації «Релігійна громада Свято Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницько Барської єпархії Православної Церкви України» у новій редакції.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2020 року позов задоволено.

Зобов`язано Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації здійснити реєстрацію статуту релігійної організації «Релігійна громада Свято Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницько Барської єпархії Православної Церкви України у новій редакції.

Стягнуто з Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 840,80 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області мотивоване тим, що права Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» у новій редакції були порушені бездіяльністю начальника управління в справах національностей та релігій, зокрема: право на свободу змінювати свою релігію або переконання, дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно, оскільки відповідачем у визначений законом тримісячний термін не здійснено реєстрації Статуту Релігійної громади у новій редакції та не внесено відповідних змін у реєстри.

Не погодившись із таким рішенням суду, Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації, а також особа, яка не приймала участі у справі релігійна організація «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» подали апеляційні скарги у яких посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що 28 січня 2019 року в інтересах релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» до Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації одночасно звернулись гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 з різними за змістом заявами та повідомленнями про проведення парафіяльних та загальних зборів членів вказаної релігійної громади на яких, зокрема 13 січня 2019 року прийнято рішення щодо затвердження нового складу членів парафіяльної ради і конфесійної приналежності Українській Православній Церкві, а 20 січня 2019 року щодо зміни підлеглості релігійної громади та її назви і перехід під канонічне підпорядкування Православній Церкві України відповідно.

Пізніше, а саме 03 травня 2019 року гр. ОСОБА_3 звернулась через територіальне відділення «Замостя» ЦНАП Вінницької міської ради до Управління із заявою та повідомленням про проведення 03 лютого 2019 року других загальних зборів релігійної громади на яких підтверджено рішення загальних зборів від 20 січня 2019 року та вирішено прийняти статут релігійної громади у новій редакції, у зв`язку із зміною підлеглості, найменування та перевиборів керівних органів релігійної громади.

Під час опрацювання поданих документів, Управлінням, у відповідності до вимог ст. 14 Закону, було перевірено наявність всіх необхідних документів; здійснено запит до керівництва Літинської райдержадміністрації щодо факту реальних обставин проведення загальних зборів та прийняття зазначених рішень; отримано від Пеньківської сільської ради Літинського району інформацію, яка підтвердила наявність рішення загальних зборів. Тим самим, Управлінням було встановлено, що релігійна громада виконала всі вимоги, передбачені ст. ст. 8,12,14 Закону.

Однак, в цей час постановою Вінницького апеляційного суду від 15 липня 2019 року (справа №137/723/19) було скасовано ухвалу Літинського районного суду від 18 червня 2019 року у справі за позовом про визнання недійсними рішень загальних зборів членів релігійної громади Свято-Миколаївського храму с.Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії УПЦ та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У зв`язку з цим, 03 вересня 2019 року Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації повідомило релігійну громаду про те, що управління повернеться до розгляду питання щодо реєстрації статуту релігійної громади у новій редакції у зв`язку із зміною підлеглості, найменування та перехід під канонічне та організаційне порядкування ПЦУ після вирішення питання у судовому порядку (справа № 137/723/19).

Відповідач вважає, що вказані обставини є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду попередньої інстанції.

Апеляційна скарга особи, яка не брала участь у справі Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» мотивована тим, що суд попередньої інстанції прийшов до помилкового висновку про захист прав позивача, оскільки заявлений позов обґрунтувань порушених прав ОСОБА_1 в інтересах релігійної громади не містить. Вказує, що позивач не наділений цивільною процесуальною дієздатністю на представництво релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви». Крім того зазначає, що надані позивачем відповідачу документи, містять цілий ряд порушень Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та чинного статуту релігійної організації, проте суд першої інстанції їх не досліджував та не надав їм правових висновків. Самі ж збори проведені з порушенням чинного статуту релігійної організації. Поряд з цим вважає, що суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу чи посадової особи.

15 вересня 2020 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Чубенко С.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому вона заперечила аргументи останнього викладені в апеляційній скарзі і вважає її вимоги такими, що не підлягають до задоволення.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року зупинено апеляційне провадження у вказаній справі до набрання рішенням законної сили у цивільній справі №137/723/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Вінницької обласної державної адміністрації, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: релігійна організація "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви", Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації про визнання недійсним рішення загальних зборів релігійної організації, визнання незаконними дій Вінницької обласної державної адміністрації та зобов`язання вчинити дії.

У зв`язку з тим, що ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 грудня 2020 року, яка набрала законної сили, зазначений вище позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2021 року поновлено апеляційне провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Так, відповідно до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

31 січня 2019 року набув чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи» від 17 січня 2019 року №2673-VІІІ, згідно якого визнано право релігійної громади на вільну зміну підлеглості в канонічних і організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні і за її межами релігійним центрам (управлінням) та встановлена нова процедура державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи.

Відповідно до п. 2, 3 Прикінцевих положень до Закону встановлено, що у разі прийняття рішення щодо зміни своєї підлеглості релігійна організація повідомляє про таке рішення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, або обласні, Київську, Севастопольську міські державні адміністрації, а в Автономній Республіці Крим Раду міністрів Автономної Республіки Крим, які забезпечують оприлюднення цього рішення на своєму офіційному веб-сайті.

Статути (положення) релігійних організацій мають бути приведені у відповідність із цим Законом упродовж одного року з дня набрання ним чинності. До приведення статутів (положень) у відповідність із цим Законом релігійні організації керуються положеннями діючих статутів (положень) у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» в редакції від 17 січня 2019 року, (далі- Закону) завданнями цього Закону є: гарантування права на свободу совісті громадянам України та здійснення цього права; забезпечення відповідно до Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та норм міжнародного права, визнаних Україною, соціальної справедливості, рівності, захисту прав і законних інтересів громадян незалежно від ставлення до релігії; визначення обов`язків держави щодо релігійних організацій; визначення обов`язків релігійних організацій перед державою і суспільством; подолання негативних наслідків державної політики щодо релігії і церкви; гарантування сприятливих умов для розвитку суспільної моралі і гуманізму, громадянської злагоди і співробітництва людей незалежно від їх світогляду чи віровизнання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Закону, кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 5 Закону, в Україні здійснення державної політики щодо релігії і церкви належить виключно до відання України. Церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству.

Відповідно до ст. 7 Закону, релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями). На інші організації, утворені за релігійною ознакою, дія цього Закону не поширюється.

Відповідно до ст. 8 Закону, релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Тобто, законодавець визначив, що рішення про зміну підлеглості релігійної організації має бути відображено у статуті шляхом внесення відповідних змін у порядку, встановленому ст. 14 Закону № 987-ХІІ.

Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону.

Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Повідомлення державних органів про утворення релігійної громади не є обов`язковим.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з протоколу загальних зборів від 20 січня 2019 року, за рішення про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях релігійної організації «Релігійна громада Свято- Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» та перехід під канонічне підпорядкування Вінницької єпархії Православної Церкви України, змінивши при цьому назву на релігійна організація «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Православної Церкви України» із 156 присутніх проголосувало за 155 чол., проти 1, утрималось 0. Протокол підписали: голова зборів ОСОБА_4 , секретар зборів ОСОБА_3 (а.с. 11-15).

20 січня 2019 року голова загальних зборів ОСОБА_4 звернувся до начальника управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації із заявою про інформування щодо зміни підлеглості у канонічних та організаційних питаннях релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Православної Церкви України» та її перехід під канонічне підпорядкування Вінницької єпархії Православної Церкви України і зміну назви на релігійна організація «Релігійна громада Свято- Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Православної Церкви України». Вказана заява від релігійної громади була прийнята в управлінні у справах національностей та релігій 28 січня 2019 року (а.с. 23).

Відповідно до протоколу загальних зборів № 2 від 03 лютого 2019 року за прийняття нової редакції Статуту релігійної громади та подання його на реєстрацію до Управління у справах національностей та релігій облдержадміністрації через ЦНАП «Прозорий офіс» Вінницької міської ради, а також внесення змін в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в тому числі змін до установчих документів релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької Єпархії Української Православної Церкви» із 112 присутніх проголосувало 112 чол. за, проти 0 та утрималось 0. Протокол підписали: голова зборів ОСОБА_5 , секретар зборів ОСОБА_3 (а.с. 24-28).

Як стверджують обставини справи, зміна підлеглості на підставі прийнятого рішення зобов`язує внести відповідні зміни до Статуту та зареєструвати їх.

Частиною 3 та 4 ст. 14 Закону № 987-ХІІ передбачено, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації подаються:

1) заява за підписом керівника або уповноваженого представника релігійної громади;

2) статут (положення) релігійної громади у новій редакції.

До статуту (положення) релігійної громади у новій редакції додатково подаються:

1) належним чином засвідчена копія протоколу (або витяг з протоколу) загальних зборів релігійної громади про внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної громади, ухвалених відповідно до порядку, визначеного у чинному на момент внесення змін статуті (положенні) релігійної громади, із зазначенням списку учасників цих загальних зборів;

2) оригінал чи належним чином засвідчена копія чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади, до якого мають бути внесені зміни і доповнення, з відміткою про державну реєстрацію (з усіма змінами, що до нього вносились), та оригінал свідоцтва, виданого органом реєстрації (якщо таке видавалося).

Відповідно до ч. 19 ст. 14 Закону, орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

Водночас, відповідно до ч. 21 ст. 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» перевищення встановленого цим Законом терміну прийняття рішень про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій може бути оскаржено в суд у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством України.

У необхідних випадках орган, який здійснює реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій, може зажадати висновок місцевої державної адміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, а також спеціалістів. У цьому разі рішення про реєстрацію статутів (положень) релігійних організацій приймається у тримісячний термін (ст. 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).

03 травня 2019 року на адресу начальника управління у справах національностей та релігій Вінницької облдержадміністрації надійшла заява голови загальних зборів ОСОБА_5 з додатками, з проханням зареєструвати статут релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» у новій редакції у зв`язку із зміною підлеглості у канонічних та організаційних питаннях і приєднання до Православної Церкви України (а.с. 34).

Як зазначає відповідач у апеляційній скарзі, не заперечуючи цієї обставини під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, релігійна громада виконала всі вимоги, передбачені ст.ст. 8, 12, 14 закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» в частині подання повного пакету документів щодо реєстрації статуту у новій редакції у зв`язку зі зміною підлеглості.

Водночас, належних і допустимих, у розумінні ст. 77,78 ЦПК України доказів, того що статут або діяльність релігійної організації «Релігійна громада Свято Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» суперечить чинному законодавству, що перешкоджало б відповідачу провести реєстрацію статуту релігійної громади в новій редакції матеріали справи не містять, як і не додано таких в суд попередньої та/або апеляційної інстанції.

Тому, в контексті ст. 19 Конституції України, при наявності за позицією відповідача, всіх необхідних документів, він у встановлений ст. 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» термін повинен був здійснити реєстрацію статуту релігійної організації у новій редакції у зв`язку зі зміною підлеглості про що у десятиденний термін повідомити заявника.

Натомість, 03 вересня 2019 року начальник Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації у листі № 23-10/709 повідомив голову парафіяльної ради релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» ОСОБА_1 , що оскільки, в управлінні в наявності два протилежних за змістом пакети документів, що містять різні позиції членів релігійної громади на питання зміни підлеглості релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях та перехід під підпорядкування іншому релігійному центру, а частина членів, релігійної громади не визнає рішення прийняті іншою частиною членів громади, управлінням у відповідності до прав, наданих ст., 14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» здійснено необхідний запит до Літинської районної адміністрації з метою з`ясування реальних обставин щодо забезпечення прав віруючих громадян на свободу совісті та віросповідання, внаслідок чого термін розгляду звернення релігійної громади продовжено, про що останніх інформували листом управління від 10 травня 2019 року №03-10/434.

Крім того, вказаним листом також повідомлено релігійну організацію, що у зв`язку із наявністю в Хмільницькому міськрайонному суді Вінницької області цивільної справи про визнання недійсним рішень загальних зборів вказаної релігійної громади щодо зміни підлеглості, управління повернеться до розгляду питання щодо реєстрації статуту релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької області Української Православної Церкви» у новій редакції у зв`язку із зміною підлеглості, найменування та перехід під канонічне та організаційне підпорядкування ПЦУ після вирішення питання в судовому порядку.

За встановлених обставин, від дати подання заяви щодо реєстрації статуту релігійної організації 03 травня 2019 року, тримісячний термін сплив 04 серпня 2019 року, однак, управлінням не здійснено реєстрацію статуту релігійної громади, не внесено змін до відповідних реєстрів та не повідомлено про це заявника.

Поряд з цим, слід зазначити, що ухвала про відкриття провадження у цивільній справі №137/723/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Вінницької обласної державної адміністрації, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: релігійна організація "Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви", Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації про визнання недійсним рішення загальних зборів релігійної організації, визнання незаконними дій Вінницької обласної державної адміністрації та зобов`язання вчинити дії постановлена 28 серпня 2019 року, тобто вже після спливу визначеного Законом тримісячного терміну для реєстрації статуту релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької області Української Православної Церкви» у новій редакції.

За відсутності обставин, які перешкоджали б відповідачу провести реєстрацію статуту релігійної громади в новій редакції, а зволікання та бездіяльність у цьому питанні може розцінюватись саме як протиправне втручання держави у діяльність релігійної громади та право релігійної громади змінювати підлеглість у канонічних та організаційних питаннях, колегія суддів вважає вірним висновок суду про наявність підстав для задоволення позову та відхиляє доводи апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» в частині невідповідності на їх думку поданих документів для реєстрацію статуту в новій редакції вимогам законодавства та не уповноваженою на те особою.

Не підлягають також задоволенню і доводи даної апеляційної скарги з приводу неналежності позивача та відсутність його порушених прав за наступних підстав.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. «Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.

З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

У справі, що переглядається, позивач просить зобов`язати відповідача здійснити реєстрацію статуту релігійної організації у новій редакції, посилаючись на порушення прав як релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» так і, як вбачається, своїх прав як члена релігійної громади, голови парафіяльної ради зазначеної релігійної організації, який звернувся до відповідача з заявою про реєстрацію статуту у новій редакції на виконання рішень загальних зборів.

Рішення, які були прийняті загальними зборами релігійної громади, належать до рішень, які були прийняті всередині цієї громади (релігійної організації) її членами, спрямовані на реалізацію цивільних прав, свобод та інтересів цих членів релігійної громади, а також спрямовані на забезпечення діяльності релігійної громади з метою задоволення інтересів членів релігійної громади.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 916/2086/19 (провадження №12-196гс19) дійшла висновку, що правовідносини, які стосуються питань участі особи у створенні та діяльності релігійної громади є тісно пов`язаними з правовідносинами щодо реєстрації статуту (положення) релігійної організації.

Таким чином, на думку колегії суддів, бездіяльність відповідача щодо не проведення реєстраційних дій статуту релігійної організації в новій редакції в зв`язку зі зміною канонічної належності, за наявності виконаних позивачем умов, визначених законом, зачіпає права ОСОБА_1 , як члена релігійної громади та голови парафіяльної ради релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви», тому наявні підстави вважати, що він набув право на оскарження бездіяльності у даних спірних правовідносинах

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Судом встановлено, що позивачкою виконано всі умови визначені законом і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації», належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації прийняти відповідне рішення.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що проведення зборів та, відповідно, прийняття на зборах рішень відбулось з грубим порушенням, є такими, що не спростовують висновок суду першої інстанції, оскільки у справі та згідно пояснень наданих під час судового засідання, встановлено, що відсутні будь-які належні та допустимі докази, про те що згадані рішення парафіяльних зборів визнані судом недійcними.

Відтак, суд апеляційної інстанції не наділений правом в цьому випадку давати оцінку процедурі скликань і проведенню загальних зборів, оскільки рішення таких є чинними, не скасованими та вказане не є предметом розгляду цієї справи.

Що стосується доводів апеляційної скарги Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації, то вони не приймаються до уваги, оскільки повністю дублюють зміст їх відзиву на позовну заяву, аргументам якого судом першої інстанції надано відповідну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги Управління у справах національностей та релігій Вінницької обласної державної адміністрації та Релігійної організації «Релігійна громада Свято-Миколаївського храму с. Пеньківка Літинського району Вінницької єпархії Української Православної Церкви» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови, на підставі п. 6 ст. 259 ЦПК України складений 29 квітня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета