ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1561/21 Справа № 206/2069/19 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

10 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач є колишньою співмешканкою її сина ОСОБА_3 . За станом на листопад 2014 року вона проживала в квартирі АДРЕСА_1 , Ѕ частина якої належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.12.2004 року. 27.11.2014 року вона тяжко захворіла. В той день у неї сталось гостре порушення кровообігу по геморагічному типу з внутрішньо мозковим крововиливом, в результаті чого вона була госпіталізована до КЗ «Обласна клінічна лікарня ім. Мечнікова». 04.12.2014 року вона була прооперована, їй були видалені внутрішньо мозкові гематоми лобної та скроневої частин. На стаціонарному лікуванні вона знаходилась до 18.12.2014 року. Її стан був тяжкий, вона була прикута до ліжка. Права сторона тіла була паралізована, вона не могла говорити та потребувала постійного догляду. До 2015 року за нею доглядали її син ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_6 . В лютому 2015 року її син ОСОБА_3 був засуджений до 3-х років позбавлення волі, тому вона залишилася з відповідачем, від якої повністю залежала. В 2015 році відповідач привезла її до нотаріуса, та за допомогою відповідачки вона ставила підпис, але що підписує, не знала, гадала, що це договір довічного утримання. Скориставшись безпомічністю та залежністю відповідач продала дачу, що належала позивачу, а грошові кошти присвоїла собі. Особисті документи та документи на квартиру буди у відповідача. Вона їх не повертала бо вважала, що вони позивачу не потрібні. В 2017 році позивач почала самостійно виходити на вулицю. Стосунки з відповідачем погіршувалися. Влітку 2018 року відповідач вийшла заміж та змінила прізвище на ОСОБА_7 . В листопаді вона залишила позивача і її місце проживання їй не відомо. Надалі позивач дізналась, що 05.11.2015 року було укладено договір дарування, відповідно до якого Ѕ частку своєї квартири, вона подарувала ОСОБА_6 , однак позивач мала намір укласти договір довічного утримання. Просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування від 05.11.2015 року, відповідно до якого вона подарувала ОСОБА_6 Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , зі скасуванням реєстрації права власності (а.с.2-3).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. та ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним задоволено. Визнано недійсним договір дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 від 05 листопада 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко Валентиною Володимирівною. Скасовано реєстрацію права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. (а.с.176-179).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_5 звернулася до суду з апеляційною скаргою, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог за необґрунтованістю та за пропуском строку позовної давності. Допитати приватного нотаріуса ДНО ОСОБА_8 з питань присутності сторонніх осіб та самопочуття ОСОБА_1 під час укладання спірного договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с.187-188).

Не погодившись із рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.197-202).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково.

Матеріалами справи встановлено, що позивачу відповідно до свідоцтва про спадщину за законом належала Ѕ частка квартири АДРЕСА_1 . Інша Ѕ частка вищезазначеної квартири належала ОСОБА_3 (а.с. 5).

05.11.2015 року відповідно до договору дарування ОСОБА_1 подарувала Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 (а.с.6).

Відповідно до виписки з медичної картки ОСОБА_1 з 27.11.2014 року по 18.12.2014 року перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І.Мечникова» з приводу гострого порушення мозкового кровообігу по геморрагічному типу. Внутрішньомозковий крововилив в лівій долі. Стан після операції. Видалення внутрішньомозкової гематоми лобної та скроневих часток (а.с.7).

Позивач посилається на ті обставини, що в результаті хвороби не розуміла змісту укладення договору та вважала укладений договір договором довічного утримання, оскільки потребувала стороннього догляду та допомоги, а відповідачка їй їх надавала.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач волевиявлення на укладання договору дарування не мала і вважала, що не підписувала договір дарування, а підписувала договір довічного утримання, оскільки за своїм станом здоров`я не могла цілком усвідомлювати своїх дій.

Проте погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним: право власності на предмет договору переходить до обдарованого без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.

У позові про визнання недійсним договору дарування квартири позивачка, серед іншого, зазначила, що, укладаючи оспорюваний договір, сподівалася на те, що відповідач ОСОБА_5 буде в подальшому доглядати її, надавати їй матеріальну допомогу та утримувати довічно.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правова позиція Верховного Суду України щодо предмета доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладена у постановах від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).

Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , 1950 року народження, є людиною похилого віку та, на час укладення оспорюваного договору, перенесла операцію щодо видалення внутрішньо мозкової гематоми лобної та скроневої частини, у зв`язку з чим потребувала та потребує стороннього догляду, остання є пенсіонеркою, що свідчить про її потребу у сторонній матеріальній допомозі.

Крім того, квартира АДРЕСА_1 у якій ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в даний час, є її єдиним житлом та, що свідчить про те, що фактичне виконання договору дарування не наступало, і у суду відсутні підстави вважати, що остання має змогу придбати собі інше житло, враховуючи її стан та рівень матеріального забезпечення.

Встановлені обставини свідчать, що ОСОБА_1 під час укладання договору дарування не мала волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача квартири, яка є її єдиним житлом, і помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після укладання цього договору між нею та відповідачем, оскільки фактично вона залишилася без майна і за віком та станом здоров`я вона потребує утримання.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі норм статей 203, 215, 229 ЦК України, якими обґрунтовано позов.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на те, що позивачка при укладанні договору не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки остання в позовній заяві посилалася саме на помилку щодо правової природи правочину.

Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що при укладанні договору дарування, ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій, на що в апеляційних скаргах наголошують й апелянти.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо порушення його прав при ухвалені рішення судом першої інстанції, не знайшли свого підтвердження при перегляді рішення апеляційним судом. Згідно наданого витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вбачається, що договір дарування частини квартири укладено вже після звернення позивача до суду, 11.06.2019 року, при цьому провадження по справі відкрито 19.04.2019 року, що свідчить про недобросовісність дій відповідача. До 21 жовтня 2020 року (дати ухвалення рішення суду) ні відповідач ні ОСОБА_4 не зверталися до суду про залучення до участі їх у справі, а лише при оскарженні рішення, заявили про порушення прав ОСОБА_4 , що також враховується апеляційним судом, як формальна підстава для скасування рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, обчислюється з 05 листопада 2015 року, тоді як позивач звернулася до суду з даним позовом лише в квітні 2019 року, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, а саме про обізнаність порушеного права, позивачу стало відомо з 2018 року, коли її стан здоров`я покращився та відповідач перестала її доглядати. Зазначені обставини апелянтами не спростовано.

З урахуванням викладеного апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частині рішення посилання на те, що ОСОБА_1 при укладанні договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на те, що ОСОБА_1 при укладанні договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: