Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Химинець О.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни №548 зареєстрованого приватним нотаріусом м. Ужгород Єгер Н.Д. недійсним та визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 15.04.2021 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.04.2021.

Позивач, ОСОБА_1 , від імені якої діє її представник адвокат Дудурич Ігор Володимирович, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою що втратила право користування житлом.

Позов мотивовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір міни від 27.04.2016року. За яким, до ОСОБА_1 перейшла у власність квартира за адресою АДРЕСА_1 , а до ОСОБА_2 перейшли у власність будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами і земельна ділянка площею 0,1203 га. за адресою АДРЕСА_2 .

Позивач, зазначає, що звільнила будинок і земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 від власних речей, виселилася з них, знялася з реєстрації та вселилася в квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Однак, як вказано у позовній заяві відповідач звільнила квартиру за адресою АДРЕСА_1 від власних речей, виселилася з неї, вселилася в будинок за адресою АДРЕСА_2 , проте не припинила реєстрацію за адресою АДРЕСА_1 . Ти самим не виконала п. 1.11. Договору міни сторони за яким сторони зобов`язуються звільнити квартиру та житловий будинок від власних речей, виселитися з них та знятися з реєстрації протягом одного місяця з дня укладення цього договору.

У позовній заяві вказано, що станом на 31.10.2016 року адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою № 2132 від 31.10.2016 року. Проте фактично відповідач не проживає там з квітня 2016 року, після переїзду за новою адресою АДРЕСА_2 .

Позивач, посилаючись на ст. 92 Конституції України, п. 7 ч. 2 ст. 16, 386, 405 Цивільного кодексу України, та ст.ст. 3 15,118, 119, 120 Цивільно-процесуального кодексу України, просить суд: усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_1 та визнати ОСОБА_2 , 1941 року народження, такою, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

06 березня 2017 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі відкрито провадження.

04.04.2017 від представника позивача по справі адвоката Дудурича І.В., надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи копії рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14.11.2016, яким відмовлено в задоволенні уточненого позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої відповідачем та зобов`язання вчинити певні дії. Скасовано арешт, що накладений згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 25.08.2016 року на квартиру АДРЕСА_3 . Та копію ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 28.02.2017 року, якою рішення суду залишено в силі.

29.05.2017 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору міни та визнання права власності на квартиру.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 27.04.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір міни нерухомістю №548, який був засвідчений приватним нотаріусом м. Ужгорода Єгер Н.Д. згідно якого ОСОБА_2 мала отримати у власність будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами і земельну ділянку площею 0,1203 га за адресою АДРЕСА_2 . В договорі міни було зазначено, що Житловий будинок, який відчуджується ОСОБА_1 у власність ОСОБА_2 належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30.01.2009 року виконавчим комітетом Козинської сільської ради Миронівського р-ну Київської області на підставі рішення виконавчого комітету Козинської сільської ради № 87 від 22.12.2008р., право власності на який було зареєстровано 30.01.2009 року комунальним підприємством Київської обласної ради Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентарізацїї про що зроблено запис 496 в книзі 3.

Як вказано у зустрічній позовній заяві, в пункті 1.8.1 договору, було визначено слідуючі умови договору: «Сторони свідчать, що: незазначених недоліків, які значно знижують цінність або можливість використання за цільовим призначення зазначеного в цьому договорі Нерухомого майна, немає; ними не приховано обставин. Які мають істотне значення. А пункт 1.10 договору міни визначає наступне: «Сторони стверджують та гарантують, що самочинні переобладнання, перепланування, добудови, перебудови, реконструкції щодо нерухомого майна та/або його складових частин не здійснювалися, а також, що технічні характеристики майна фактично відповідають тим, які зазначені у технічних паспортах.

Як зазначає ОСОБА_2 , вона переїхавши на постійне місце проживання в будинок, з`ясувала, що відповідачкою ОСОБА_1 було порушено ряд умов договору міни, було приховано, що в будинку проживала і була зареєстрована неповнолітня. В зв`язку з чим вона звернулася в Ужгородський міськрайонний суд про визнання договору міни недійсним, але керуючись ст. 29 ЦК України в задоволенні позову їй було відмовлено.

Окрім того в зустрічній позовній заяві вказано, що газопостачання будинку зроблено з грубими порушеннями технічних умов, а проект газопостачання взагалі зроблено на будинок за іншою адресою АДРЕСА_4 .

ОСОБА_2 , вказує на те що вона звернулася в комунальне підприємство Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» де нею 06.03.2017 року було з`ясовано що: 29.12.2008 р. року гр-ка ОСОБА_1 подала в Білоцерківське МБТІ заяву про реєстрацію прав власності на нерухоме майно при цьому до заяви (згідно копії цієї заяви) не було надано жодних документів про підстави виникнення права власності; 30.01.2009 року виконавчим комітетом Козинської сільської ради Миронівського р-ну київської області було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, на підставі рішення виконавчого комітету Козинської сільської ради № 87 від 22.12.2008 року; Рішення виконавчого комітету Козинської сільської ради № 87 від 22.12.2008 року було прийнято на підставі Акту державної прийомки в експлуатацію особистого домоволодіння від грудня 2008 року в якому були надані недостовірні відомості про домогосподарство, відсутні реквізити актів енергозбуту та газифікації, а також було зазначено, що Пред`явлене до здачі домоволодіння г-на ОСОБА_1 розташоване в АДРЕСА_5 вважати прийнятим з загальною оцінкою згідно БНІП; На копії акта державної прийомки в експлуатацію особистого домоволодіння від 01 грудня 2008 року взагалі відсутнє необхідне затвердження ( підпис та печатка) начальника інспекції держархбудконтролю у Київській області та підпис голови комісії ( підпис та печатка); Таким чином, як свідчить акт прийняття в експлуатацію будинка комісії був пред`явлений не будинок за адресою АДРЕСА_2 , а будинок за адресою АДРЕСА_6 ; Також в рішенні Козинської сільської ради № 69 від 22 вересня 2008 року ( копія якого гною була також отримана 06.04.2017 року) було зазначено, що поштовий номер АДРЕСА_2 було надано житловому будинку розташованому в АДРЕСА_7 , в той час , як будинок, який отримала ОСОБА_2 , по договору міни знаходиться в с. Козин.

ОСОБА_2 зазначає, що таким чином рішення про право власності на будинок, на підставі якого було підписано договір міни, було видано на підставі прийняття в експлуатацію будинка АДРЕСА_6 , а будинок який вона отримала при обміні нерухомості не був прийнятий в експлуатацію згідно чинного законодавства і тому фактично є об`єктом самочинного будівництва. Про що також свідчить факт того, що дозвіл на початок будівництва був виданий пізніше ніж був зроблений технічний план домогосподарства. А її поставили перед фактом необхідності переробляти всю документацію по домогосподарству ( технічний план, проект на газопостачання, який чомусь зроблений на будинок АДРЕСА_4 та введення будинку в експлуатацію). Всі ці роботи потребують значні затрати матеріальних коштів та часу.

ОСОБА_2 , зазначає, що вона неодноразово зверталася до відповідачки ОСОБА_1 щоб вона якимось чином пояснила причини таких розбіжностей в документації на будинок, або щоб якось владнати ці проблеми з документами, однак безрезультатно.

ОСОБА_2 зазначає, що заволодівши її нерухомістю на підставі недійсного права власності відповідачка ОСОБА_1 протиправно позбавила її права власності на квартиру надавши взамін фактично будинок самочинної забудови тобто вона в результаті договору міни не отримала нічого.

Позивач за зустрічним позовом зазначає, що засвідчивши в договорі міни що технічні характеристики майна фактично відповідають тим, що зазначені в технічних паспортах відповідачка ОСОБА_1 порушила ст.. 230 ЦК України, ввівши в оману щодо технічних характеристик будівель та надала недійсне свідоцтво про право власності, яке було видане на підставі акту прийому в експлуатацію зовсім іншого домогосподарства.

Позивач за зустрічним позовом, посилаючись на ст.ст. 15, 230 ЦК України, керуючись ст.13 Конституції України, ст.3,15, 119, 120,123, 223 ЦПК України, просить суд: визнати договір міни №548 зареєстрований приватним нотаріусом м. Ужгорода Єгер Н.Д недійсним; Визнати за нею право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 . У задоволенні позову до неї ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю за первісним позовом відмовити за безпідставністю. Зобов`язати ОСОБА_1 повернути їй кошти які були затрачені нею на укладання договору міни ( нотаріальний збір, налоги) та переїзд в подвійному розмірі згідно чинного законодавства.

29.05.2017 року від позивача за зустрічним позивом надійшла заява про забезпечення позову.

30.05.2017 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в задоволені заяви про забезпечення позову відмовлено.

01.06.2017 від представника позивача за первісним позовом адвоката Дудурич І.В., надійшли клопотання про залишення заяви про забезпечення позову без розгляду та про відмову в об`єднання зустрічного позову із первісним позовом.

17.11.2017 від ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування доказів, а саме про витребування у приватного нотаріуса Єгер Н.Д. повного пакету документів, які були надані ОСОБА_1 для оформлення договору міни №548 27 квітня 2016 року та долучити їх до матеріалів справи. А також клопотання про долучення до матеріалів справи: Ксерокопій експлікації будинку; Ксерокопія додатку 2.4 до технічного паспорту «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд»; Ксерокопія акту обстеження літньої кухні.

При цьому зазначила, що в технічному паспорті наданому ОСОБА_1 при оформлені договору міни було зазначено, що житловий будинок має прибудову 15.6 кв.м, веранду 11.7 кв.м , та літня кухня має площу основи 53 кв.м . Все це не відповідає дійсності. Згідно експлікації будинку в наявності є лише веранда 8.3 кв.м, а літня кухня має лише 26.5 кв.м.

11.06.2018 року згідно розпорядження Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області №423 матеріали справи підлягають повторному автоматизованому перерозподілу у зв"язку із неможливістю суддею Лемак О.В. виконання повноважень судді, що зумовлено довготривалим лікуванням, про що свідчить заява судді Лемак О.В.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2018, визначено головуючого суддю Бенца К.К. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.07.2018 справу прийнято до розгляду.

14.09.2018 від ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування доказів від приватного нотаріуса Єгер Н.Д., а саме оцінку нерухомості домогосподарства № НОМЕР_1 та всі копії довідок та документів які були надані ОСОБА_1 при реєстрації договору нерухомості №548.

14.09.2017 від ОСОБА_2 надійшло клопотання про уточнення позовних вимог про визнання договору міни недійсним та визнання права власності на квартиру. Вказує зокрема, що не мала можливості під час підписання договору у нотаріуса ознайомитися із повним пакетом документації щодо будинку, який вона отримала. При цьому вказує, що з приватної розмови з оцінювачем ОСОБА_5 , їй стало відомо, що у висновку оцінки нерухомості №1036864_19042016_19 було зазначено, що будинок який вона отримала є не придатним для проживання, має ряд суттєвих недоліків. ОСОБА_2 , вважає, що відповідачка ОСОБА_1 ,порушила ст..230 ЦК України, не надала їй інформацію що будинок непридатний для проживання. Так, ОСОБА_2 , просить суд: прийняти уточнену позовну заяву; визнати договір міни №548 зарестрований нотаріусом м. Ужгород Єгер Н.Д. недійсним;визнати за нею право власності на квартиру в АДРЕСА_1 ; у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю;зобов`язати ОСОБА_1 повернути їй кошти які були нею затрачені на укладення договору міни (нотаріальний збір, налоги)та переїзд в подвійному розмірі, згідно чинного законодавства.

12.11.2018 від ОСОБА_2 надійшло клопотання про передачу справи до Миронівського районного суд Київської області за її місцем проживання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2018 в задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.05.2019 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни №548, зареєстрованим приватним нотаріусом м. Ужгород Єгер Н.Д. недійсним та визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 і об`єднано його в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

10.06.2019 року від представника позивача за первісним позовом адвоката Дудурич І.В. надійшов відзив на позовну заяву. В якій адвокат вказує, що Договір міни №548 укладений між сторонами 27.04.2016 не суперечить ЦК України, при підписанні вказаного договору сторони виявили свою вільну від будь якого примусу волю. На переконання адвоката позивач за зустрічним позовом не надала суду жодного доказу на підтвердження доводів які б підтверджували існування підстав, встановлених законом, для визнання Договору міни недійсним у зв`язку з вчиненням його під впливом обману, а саме: не довела сам факт обману; істотність значення обставин, щодо яких, на думку Позивача, її введено в оману, наявність умислу в діях Відповідача. Натомість вказує, що Згідно з п. 1.8.2. Договору міни Сторони підтверджують, зокрема, що: укладання цього Договору відповідає їх інтересам: волевиявлення є вільним та усвідомленим; умови цього Договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості Сторін; в тексті цього Договору зафіксовані всі істотні умови стосовно відчуження Нерухомого майна; усі умови цього Договору відповідають інтересам та дійсним намірам Сторін та узгоджені ними. П. 3.8. Договору міни передбачено, що Сторони стверджують, що однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать їхні особисті підписи під текстом цього Договору. Відповідно до п. 1.10. Договору міни нерухоме майно візуально оглянуте Сторонами до підписання, цього Договору. Недоліків чи дефектів, які б перешкоджали використанню,майна за призначенням: самочинних переобладнань, перепланувань, добудов, реконструкції майна та/або його складових частин на момент огляду виявлено не було. Претензій один до одного щодо якісних характеристик майна Сторони не мають.

При цьому адвокат зазначає, що Позивач та Відповідач перед підписанням Договору міни оглянули зазначене нерухоме майно та не виявили ніяких недоліків чи дефектів, оскільки не мали один до одного ніяких претензій щодо технічних характеристик майна. Враховуючи той факт, що Позивач не пред`явила до Відповідача будь-яких претензій, технічні характеристики Будинку її повністю влаштовували. На переконання адвоката відсутні підстави, встановлені законом, для визнання Договору міни недійсним, а позовні вимоги Позивача з цього приводу є необґрунтованими та не підтверджені ніякими доказами.

Щодо вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 повернути позивачу ОСОБА_2 кошти, які були затрачені на укладення договору, то адвокат зазначає, що зустрічний позивач не надав жодного розрахунку сум, що просить стягнути з відповідача.

Щодо законності підстав та правомірності набуття права власності на житловий будинок ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , у відзиві вказано, що допущена в Акті державної прийомки в експлуатацію особистого домоволодіння від 01.12.2008 р. помилка, а саме зазначення номеру будинку АДРЕСА_8 не має ніякого значення щодо правомірності набуття права власності на будинок. Акт, підписаний всіма членами приймальної комісії без будь-яких зауважень та затверджений рішенням виконавчого комітету Козинської сільської ради № 87 від 22.12.2008 р. Вказаним рішенням, затверджено зазначений Акт, державної прийомки в експлуатацію особистого домоволодіння від 01.12.2008 р. саме за адресою АДРЕСА_2 та визнано право власності на цей будинок за ОСОБА_1 . На підставі цього рішення виконавчим комітетом Козинської сільської ради видано ОСОБА_1 . Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30.01.2009 р., в якому також вказало, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , яке не скасовувалося.

Окрім того у відзиві було вказано і на те, що договір міни укладений між сторонами передбачав, що ОСОБА_2 отримає увласність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з трьох житлових кімнат, має загальну площу 140,3 кв. м та житлову площу 45,6 кв. м з належними до нього будівлями та спорудами : літ. А - прибудова, літ.б веранда. Б-2- літня кухня, літ.б 1 - сарай, літ. В -убиральня, №1 - огорожа, №2 ворота з хвірткою, № 3 -оргорожа, № 4 - стінка підпірна. Однак договір не передбачав розмір площі літньої кухні, а твердження зустрічного позивача про її невідповідність не відповідають дійсності.

01.07.2019 від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив. В якому вказано, що ОСОБА_2 не мала можливості ознайомитися з повним пакетом документів, а саме з оцінкою нерухомості № 1036864_19042016. Зазанчає, що на її звернення до сільської ради, щодо підтвердження про те, що будинок АДРЕСА_2 приймався в експлуатацію і зазначений в документі будинок 11 є описка, Сільська рада с, Козин Миронівського району відмовляється підтвердити факт прийому в експлуатацію.

У відповіді на відзив ОСОБА_2 , вказує, що право власності на будинок АДРЕСА_2 було видано відповідачці ОСОБА_1 на підставі Акту прийняття в експлуатацію, в якому зазначено, що комісія оглядала будинок АДРЕСА_6 , прийняла в експлуатацію будинок АДРЕСА_8 . На акті відсутні підпис голови державної приймальної комісії та акт не затверджений головою Держархбудінспекції, а начебто затвердження права власності на будинок виконавчою владою с. Козин також відбулося з порушенням чинного законодавства з порушенням строків.

У відповіді на відзив також зазначено, що в п.1.8.1 спірного договору міни нерухомості № 548 від 27.04.2016 року, який був підписаний відповідачкою ОСОБА_1 було записано, що « технічні характеристики майна фактично відповідають тим, які зазначені у технічних паспортах». В той час, як в технічному паспорті наданому відповідачкою ОСОБА_1 при проведенні обміну нерухомості було зазначено метраж літньої кухні 53 кв.м, які в наявності, за твердженням ОСОБА_2 є лише 26.5 кв.м.

За твердженням ОСОБА_2 , відповідачка по справі ОСОБА_1 приховала всі ці факти при обміні, при підписанні договору міни. Вони були з`ясовані нею лише при переоформлені документації на будинок в 2017 році. Так, вона вважає, що твердження адвоката Дудурич В.І. про необґрунтованість її вимог є безпідставними.

13.11.2019 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, задоволено клопотання адвоката Дудурич І.В. та витребувано з архіву Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (88000, м. Ужгород, вул. Загорська, 53) цивільну справу №308/5727/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої відповідачем та зобов`язання вчинити певні дії.

13.11.2019 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача за первісним позовом ( представник позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_6 про забезпечення доказів у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни №548 зареєстрованим приватним нотаріусом м. Ужгород Єгер Н.Д. недійсним та визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

23.01.2020 від ОСОБА_2 надійшло клопотання про забезпечення позову а саме накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , а також про витребування доказів у приватного нотаріуса Єгер Н.Д., а саме висновку про оцінку нерухомості, а також про доручення доказів.

Ухвалою Ужгородського міськоайлонного суду Закарпатської області від 07 лютого 2020 року задоволено заяву позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) ОСОБА_2 про відвід головуючого судді Бенца К.К. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни №548 зареєстрованим приватним нотаріусом м. Ужгород Єгер Н.Д. недійсним та визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , постановлено, відвести суддю Бенца К.К. від розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни №548 зареєстрованим приватним нотаріусом м. Ужгород Єгер Н.Д. недійсним та визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2020 визначено головуючим суддею О.В. Фазикош.

23.11.2020 від ОСОБА_2 надійшли клопотання про забезпечення позову, а саме накладення арешту на квартиру в АДРЕСА_1 та про витребування доказів, а також про доручення до матеріалів справи доказів.

23.11.2020 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в задоволенні заяви відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , про забезпечення позову у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни №548 зареєстрованим приватним нотаріусом м. Ужгород Єгер Н.Д. недійсним та визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , відмовлено.

23.12.2020 року задоволено клопотання позивача за зустрічним позовом про витребування доказів у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни №548 зареєстрованим приватним нотаріусом м. Ужгород Єгер Н.Д. недійсним та визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Постановлено витребувати у приватного нотаріуса Єгер Н.Д., висновок про оціночну вартість нерухомості за адресою АДРЕСА_2 , який доданий для оформлення договору міни №548 від 27 квітня 2016 року.

20.01.2021 від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , надійшла зава про приєднання доказів. Окрім того надійшла заява про те, що позивач та її представник не можуть бути присутніми в судовому засіданні. У вказаній заяві представник позивача зазначає, що її матір легко ввести в оману, вона при підписанні договору вважала що отримує право власності на здане в експлуатацію згідно чинного законодавства домогосподарство за адресою АДРЕСА_2 , придатне для проживання та відповідаюче всім зазначеним в технічному паспорті метражам та параметрам. Під час підписання договору міни у нотаріуса, вона не мала можливості ознайомитися з повним пакетом документів, які мала надати відповідачка ОСОБА_7 , а саме з оцінкою нерухомості ( як їй було роз?яснено, що цей документ не для неї, а для нотаріуса, для оформлення податкових виплат). В той час, за твердженням представника, в зазначеній оцінці нерухомості № 1036864_19042016, було написано, що будинок непридатний для проживання. Вказує на не відповідність технічних характеристик зазначених у технічній документації - дійним. Зазначає, як з?ясувалося відсутні документи на газофікацію будинка, а саме, що газовий проект був зроблений на зовсім іншу адресу АДРЕСА_4 і раніше ніж навіть було видано дозвіл на будівництво домогосподарства ІНФОРМАЦІЯ_1 , а дозвіл на будівництво будинка видано 14.10.2008р. Представник позивача вказує і на те, що право на власність, згідно довідки Державного Архіву Миронівського району Київської області від 03.04.2017 року, за адресою АДРЕСА_2 було отримано ОСОБА_1 на підставі Акту прийняття в експлуатацію домогосподарства за адресою АДРЕСА_6 , крім того навіть на цьому акті відсутні підпис голови державної приймальної комісії, також акт не затверджений головою Держархбудінспекції.

На переконання, ОСОБА_6 , даний Державний акт про прийняття в експлуатацію домогосподарства видавався на інший будинок, що підтверджується тим, що в акті зазначено будови (веранди) сіни та ін. 5.53 х 1.5 , що складає 8. 295 кв.м. В технічному паспорті який був пред`явленений при обміні, а також в наявності не має приміщень з даним метражем, як і відсутні заявлені в акті баня, колодязь та тверде покриття двору. Все це дійсно є в домогосподарстві за адресою АДРЕСА_6 ( копія техпаспорту на будинок за адресою АДРЕСА_2 ).

При цьому у заяві вказано, що домогосподарство не могло бути здано в експлуатацію згідно чинного законодавства що на її думку підтверджується актом комісії Миронівської райради від 26.08.2016 року, яка засвідчила незакінченість будівництва будинку, а саме відсутність підмостки фундаменту будинку, тобто однієї з основних конструкцій будинку, що саме по собі позначається на стійкості будівлі та її собівартості.

Таким чином представник ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , стверджує, що відповідачка ОСОБА_1 знала про недоліки житла, вона особисто здавала такі недійсні документи на реєстрацію права власності і тому вона лише після переїзду ОСОБА_2 в с. Козин надала їй газовий проект на іншу адресу та дозвіл на будівництво.

Представник позивача за зустрічним позовом зазначає, що виходячи з вище наведених фактів та посилаючись на ст. 230,229 ЦК України просить суд прийняти рішення на користь її матері ОСОБА_2 , визнати договір міни нерухомості № 548 від 27.04.2016 року, недійсним, повернути їй її квартиру в АДРЕСА_1 , задовільнити її вимоги по зустрічному позову.

04.02.2021 на виконання вказаної ухвали до суду нотаріусом надіслано копію висновку про оцінку вартості нерухомого майна.

В судове засідання позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 її представник - адвокат Дудурич І.В., не з`явилися. Від ОСОБА_8 , надійшла заява про відкликання клопотання від 23.02.2021 про обов`язкову явку в судове засідання позивача. Окрім того просив розгляд справи проводити за його відсутності та за відсутності ОСОБА_1 , позовні вимоги за первісним позовом підтримує, проти задоволення зустрічного позову заперечує.

Відповідач за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 , в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомлялися належним чином. Від представника ОСОБА_6 на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Представник третьої особа за первісним позовом реєстраційної служби виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явилися про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином. Про причини неявки не повідомляв про відкладення розгляду справи клопотань не подавав.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п.2, п.4, п.6 , п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає дану справу в межах заявлених вимог, з врахуванням предмету позову та на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України, визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 27.04.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір міни, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д. та зареєстрований у реєстрі за № 548.

Відповідно до умов даного договору ОСОБА_2 передала у власність (поміняла) ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 належний їй на праві приватної власності житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,1203 га, кадастровий номер :05:205:0002, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 .

Сторони договору, як власники вказаного майна, мали право, відповідно до ст.41 Конституції України, ст.317 ЦК України, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому, їх право власності було непорушним та захищено державою.

Відповідно до вимог ст.715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору міни.

Відповідно до вимог ст.716 ЦК України, до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до вимог ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, Договір міни земельної ділянки, житлового будинку, квартири - укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що у відповідності до зазначених вимог, Договір міни, який є предметом даного спору, укладений в письмовій формі, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д. та зареєстрований у реєстрі за № 548.

Встановлено, що сторони угоди, відповідно до вимог п.2.1. Договору міни, набувають право власності на нерухоме майно що є предметом вказаного договору, відповідно до ст.334 ЦК України, із дня Державної реєстрації права у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Таким чином, суд вважає, що сторонами на законних підставах було укладено вищевказану угоду, яка є предметом спору, об`єкти нерухомості перейшли до нових власників згідно умов та в терміни передбачені договором міни.

Відповідно до ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.

Таким чином, у правовідносинах міни за оскаржуваним договором позивач (за зустрічним позовом) являється покупцем будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , і продавцем квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийнято будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 . В той же час, ОСОБА_2 передано, а ОСОБА_1 прийнято квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі відсутності в договорі купівлі- продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети.

Сторони зобов`язані дотримуватися умов укладеної угоди та виконувати взяті на себе зобов`язання у встановлений угодою строк (термін) її виконання, що передбачено ст.ст.526-530 ЦК України.

Зі змісту Договору міни, вбачається, що такий підписаний сторонами угоди, про що свідчать їх підписи в тексті угоди. Крім того, цей факт не заперечується ними.

Таким чином, сторони мали право укладати зазначену угоду, вони були знайомі з її змістом, добровільно підписали її, договір правомірно був укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально, (п. 1.8.1. Договору міни).

Відповідно до п.1.10 Договору міни, нерухоме майно візуально оглянуто сторонами до підписання цього договору. При цьому прописано що недоліків чи дефектів, які б перешкоджали використанню майна за призначенням, самочинних переобладнань, перепланувань, добудов, перебудов, реконструкцій майна та/або його складових частин на момент огляду виявлено не було.

Таким чином, спростовуються твердження ОСОБА_2 про те, що на день укладення договору їй не були відомі технічні характеристики будинку. Окрім того відсутні відомості про те, що ОСОБА_2 , чинилися перешкоди щодо ознайомлення з відповідною документацією щодо об`єкту нерухомості право власності на який перейшло до неї як наслідок укладення Договору міни.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст. 230 ЦК України при визнанні недійсним договору міститься в постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 у справі № 910/18600/19.

Відповідно до положень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину, відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Окремі норми про недійсність правочинів також містяться у спеціальному законодавстві.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до вимог ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно п.п.19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Обравши способом захисту своїх прав визнання договору міни недійсним із підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, позивач в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

ОСОБА_2 , у зустрічній позовній заяві як на підставу визнання договору міни недійсним посилається на невідповідність технічних характеристик літньої кухні фактичних з тими які зазначені в технічному паспорті. Однак, договір міни не містить взагалі вказаних відомостей. В п. 1.10 Договору, що «…технічні характеристики майна фактично відповідають тим, які зазначені у технічних паспортах».

Окрім того, слід вказати і на те, що до суду ОСОБА_2 надано копію «Характеристики будинку, господарських будівель та споруд» де вказано, що літня кухня має пл.. 53,00 кв.м. Натомість позивач за зустрічним позовом стверджує, що фактична площа її становить 26.5 кв.м. При цьому, відповідних документів на підтвердження вказаному не надано.

З акту складеного провідним інженером і техніком КП КОР «Південне БТІ», копія якого міститься у матеріалах справи, зафіксовано лише, що власник ОСОБА_2 , не згідна із тим вказаним показником в характеристиці технічного паспорту.

Слід зазначити, що за твердженням позивача за зустрічним позовом відповідач ОСОБА_1 набула право власності на належний ОСОБА_2 будинок за рішенням виконавчого комітету Козинської сільської ради № 87 від 22.12.2008 року, прийнятого на підставі Акту державної прийомки в експлуатацію особистого домоволодіння в грудні 2008 року. Однак на переконання ОСОБА_2 , у акті були надані недостовірні відомості про домогосподарство, а саме відсутні реквізити актів енергозбуту та газифікації, а також було зазначено: що Пред`явлене до здачі домоволодіння r-на ОСОБА_1 розташоване в АДРЕСА_5 вважати прийнятим з загальною оцінкою згідно БНІП. На переконання позивача (за зустрічним позовом), рішення про право власності на будинок, на підставі якого було підписано договор міни, було видано на підставі прийняття в експлуатацію будинка АДРЕСА_6 , а будинок який вона отримала при обміні нерухомості не був прийнятий в експлуатацію згідно чинного законодавства і тому фактично є об`єктом самочинного будівництва.

Однак, слід констатувати, що на день розгляду даної справи в суді свідоцтво про право власності від 30.01.2009 року на будинок за адресою АДРЕСА_2 не скасовано. Щодо пов`язаних із неточностями в Акті, а саме номеру будинку «11» замість «23Б», то згідно пояснень представника позивача за первісним позовом, такий вказано помилково при його виготовленні. Вказані твердження в судовому засіданні не спростовані.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.01.2009 ОСОБА_1 , є власником будинку АДРЕСА_2 .

Як вбачається зі змісту договору міни від 27.04.2016 року такий жодним чином не суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Жодних доказів зворотнього позивачем не надано.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд враховує наявність також рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2016 року по справі № 308/5727/16-ц, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої відповідачем та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року залишено без змін.

Судом констатується, що обставини, встановлені в межах цивільної справи № 308/5727/16-ц мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи, як наслідок доказуванню не підлягають.

Відповідно до встановлених судом обставин у вказаній справі № 308/5727/16-ц, при укладенні договору міни від 27.04.2016 року, як у ОСОБА_2 так і ОСОБА_1 був необхідний обсяг цивільної дієздатності, що було перевірено нотаріусом, та на спростування заначеної обставини позивачем не надано жодного доказу.

В судовому засіданні встановлено, що волевиявлення як позивача так і відповідача при укладенні договору міни від 27.06.2016 року було вільним та відповідало їх внутрішній волі, що підтверджується попереднім оглядом об`єктів нерухомого майна, щодо яких відбулася міна та підписами в договорі міни від 27.04.2016 року.

При розгляді справи встановлено, що договір міни від 27.04.2016 року був укладений з метою реального обміну нерухомого майна з метою переїзду в іншу місцевість та був реалізований сторонами після його укладення шляхом переїзду у вказані житлові приміщення.

Згідно з п. 1.8.2. договору міни сторони підтверджують, зокрема, що: укладання цього Договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним та усвідомленим; умови цього договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін; в тексті цього договору зафіксовані всі істотні умови стосовно відчуження нерухомого майна; усі умови цього договору відповідають інтересам та дійсним намірам сторін та узгоджені ними.

Пунктом 3.8. договору міни передбачено, що сторони стверджують, що однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать їхні особисті підписи під текстом цього договору.

Відповідно до п. 1.10. договору міни нерухоме майно візуально оглянуте сторонами до підписання цього договору. Недоліків чи дефектів, які б перешкоджаєш використанню майна за призначенням, самочинних переобладнань, перепланувань, добудов, реконструкції майна та/або його складових частин на момент огляду виявлено не було. Претензій один до одного щодо якісних характеристик майна сторони не мають.

Як вбачається з наданих суду матеріалів та не заперечується сторонами, позивач та відповідач перед підписанням договору міни оглянули зазначене нерухоме майно та не виявили ніяких недоліків чи дефектів, оскільки не мали один до одного ніяких претензій щодо якісних характеристик майна.

Таким чином, ОСОБА_2 попередньо оглянувши будинок та маючи змогу безпосередньо оцінити його якісні характеристики, а також інфраструктуру населеного пункту, в якому знаходиться вказаний будинок погодилася з якісними характеристиками будинку та інфраструктурою населеного пункту в якому він розташований, які її влаштовували та прийняла рішення відповідно до своєї волі.

Жодних доказів, які б підтверджували існування підстав, встановлених законом, для визнання договору міни недійсним у зв`язку з вчиненням його під впливом обману, позивачем не наведено, зокрема позивачем не доведено сам факт обману, істотність значення обставин щодо яких, на думку позивача, її введено в оману, наявність умислу в діях відповідача.

Судами було встановлено, що доводи ОСОБА_2 щодо визнання договору міни недійсним, так як відповідач ОСОБА_1 ввела її в оману не повідомивши про відсутність відповідної інфраструктури біля будинку, відсутність належного відводу каналізаційних стоків, не проінформувавши про неможливість проведення телефонного зв`язку, інтернету та телебачення, судами було відхилено як такі, що не можуть вплинути на вирішення спору по суті. Враховуючи норми ч.2, 3, 5 ст.203 ЦК України, волевиявлення ОСОБА_2 при укладені договору міни від 27.04.2016 року було вільним та відповідало її внутрішній волі, що підтверджується попереднім оглядом житлового будинку та земельної ділянки, тобто, ОСОБА_2 не доведено, в розумінні ст.229, 230 ЦК України, що мала місто помилка чи обман, а також, це має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Це також підтверджується і п.п.1.10, 1.8.2, 3.8 договору міни від 27.04.2016 року.

Крім того, ОСОБА_2 зверталась до суду із заявою про перегляд рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 р. за нововиявленими обставинами. На обґрунтування заяви вказуючи, що ОСОБА_1 не було надано заявнику документів про прийняття газо - та світло постачання у будинку по АДРЕСА_9 . У Білоцерківському БТІ був отриманий «Акт державної прийомки в експлуатацію особистого домоволодіння» ОСОБА_1 , у якому вказано, що будівництво будинку було розпочато в серпні 2006 р. у той час як дозвіл на будівництво був виданий 14 жовтня 2008 р., відсутні акти прийомки енергозбуту та газифікації, а також відповідачем було пред`явлено комісії для прийомки не будинок АДРЕСА_9 , а будинок АДРЕСА_6 . Крім того, в пред`явленому ОСОБА_1 при підписанні договору міни технічному паспорті стояла площа забудови літньої кухні 53 кв. м у той час як у дійсності вона складає лише 26.5 кв.м.

Суд враховує, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19 жовтня 2018 р. у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 р. за нововиявленими обставинами відмовлено. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року у відкритті касаційного провадження у справі за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року за нововиявленими обставинами, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 19 жовтня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року відмовлено.

При цьому зі змісту рішень суддів по справі № 308/5727/16-ц, убачається, що як судом першої так і апеляційної інстанції встановлено, що при укладенні спірного договору міни у сторін був необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі, з метою реального обміну нерухомим майном з урахуванням попереднього огляду об`єктів нерухомості та переїздом у вказані приміщення.

Предметом оскаржуваного заявником ОСОБА_2 договору міни є житловий будинок АДРЕСА_2 , який перед підписанням договору вона оглянула і тому знала, що мова йде саме про це нерухоме майно, а не будь-яке інше.

Не знайшли свого підтвердження і доводи позивача за зустрічним позовом, про те, що нібито у висновку про визначення придбаного нею об`єкту нерухомості було вказано, що будинок непридатний для проживання.

Судом було досліджено висновок про оціночну вартості нерухомості за адресою АДРЕСА_2 , який наданий для оформлення договору міни №548 від 27 квітня 2016 року, що надійшов до суду на виконання ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2020. Згідно висновку № 1036864_19042016_91, про оцінку вартості в ньому визначено мету, вид а також ціну об`єкта нерухомого майна. Разом із тим не йдеться про непридатність будинку для проживання.

Щодо вимоги позивача зобов`язати ОСОБА_1 повернути їй кошти які були затрачені на укладання договору міни ( нотаріальний збір, налоги) та переїзд в подвійному розмірі згідно чинного законодавства, суд вважає за необхідне вказати на те, що до матеріалів справи позивачем за зустрічним позовом не надано жодного документального підтвердження понесених нею витрат. Суд вважає, що з огляду на вище наведене вказана вимога є необґрунтованою.

Таким чином, позивач попередньо оглянувши будинок та маючи змогу безпосередньо оцінити його якісні характеристики, а також інфраструктуру населеного пункту, в якому знаходиться вказаний будинок погодилася з якісними характеристиками будинку та інфраструктурою населеного пункту в якому він розташований, які її влаштовували та прийняла рішення відповідно до своєї волі.

Жодних доказів, які б підтверджували існування підстав, встановлених законом, для визнання договору міни недійсним у зв`язку з вчиненням його під впливом обману, позивачем не наведено, зокрема позивачем не доведено сам факт обману, істотність значення обставин щодо яких, на думку позивача, її введено в оману, наявність умислу в діях відповідача.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що на момент укладення спірного договору позивач за зустрічним позовом мала намір укласти саме договір міни, а доказів, що б підтверджували про недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов оспорюваного договору міни позивачем за зустрічним позовом суду не надано.

Дослідивши матеріали справи, суд, дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову за недоведеністю, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано належних доказів того, що оспорюваний договір був укладений під впливом обману з боку відповідача ОСОБА_1 .

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_2 не наведено доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, відсутніми є підстави для визнання договору міни від 27.04.2016 року недійсним, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Під час розгляду справи судом встановлено, що між позивачем за первісним позовом ( відповідачем за зустрічним) ОСОБА_1 та відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним) ОСОБА_2 , 27.04.2016 року укладено Договір міни від 27.04.2016 року. За яким, до ОСОБА_1 перейшла у власність квартира за адресою АДРЕСА_1 , а до ОСОБА_2 перейшли у власність будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами і земельна ділянка площею 0,1203 га. за адресою АДРЕСА_9 .

Позивач, за первісним позовом вказує, що відповідно до умов договору звільнила будинок і земельну ділянку за адресою АДРЕСА_9 від власних речей, виселилася з них, знялася з реєстрації та вселилася квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Разом із тим, відповідач фактично звільнивши квартиру за адресою АДРЕСА_1 від власних речей, виселилася з неї, вселилася в будинок за адресою АДРЕСА_9 , проте не припинила реєстрацію за адресою АДРЕСА_1 . Тим самим не виконавши п. 1.11. Договору міни сторони зобов`язуються звільнити квартиру та житловий будинок від власних речей, виселитися з них та знятися з реєстрації протягом одного місяця з дня укладення цього договору.

На день розгляду судом даної справи підтвердження зняття з реєстрації відповідача за первісним позовом, суду не надано.

Також встановлено, що за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2016, яким відмовлено в задоволенні уточненого позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої відповідачем та зобов`язання вчинити певні дії. Скасовано арешт, що накладений згідно ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 25.08.2016 року на квартиру АДРЕСА_3 . Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28.02.2017 року, рішення суду залишено в силі.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

П. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї

Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 335/9876/16-ц дійшов висновку про те, що не є підставою для виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житлом, членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Також у цій постанові міститься висновок про те, що набувач житлового приміщення повинен довідатися про наміри проживаючих у ньому осіб щодо подальшого проживання і після його відчуження або про їх відмову від свого права та готовність звільнити житлове приміщення у такому випадку.

Разом із тим, у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

В даному випадку до позивача перейшло право власності на спірний будинок відповідно до укладеного договору міни. Позивачу було відомо про факт реєстрації у придбаному нею будинку відповідачів. Однак згідно, п. 1.11 договору міни сторони взяли на себе зобов`язання потягом одного місця з дня укладення договору. Однак ні станом на день звернення а так само на день розгляду справи до суду не надано підтвердження про зняття з реєстрації із вказаної адреси відповідача (за первісним позовом).

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Разом із тим, суд вважає за необхідне вказати і на те, що відповідно до положень ст.ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, якими передбачено зміст, порядок, захист здійснення права власності та його непорушність, враховуючи вище зназначені обставини, можна погодитись з доводами позивача, що реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає в реалізації його прав власника спірного житлового приміщення, які підлягають відновленню, зокрема, і шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, визнавши відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Згідно наданих до суду доказів, відповідач за первісним позовом, порушуючи умови п.1.11 Договору міни не здійснив дії щодо зняття з реєстрації з адреси АДРЕСА_1 . Так, згідно довідки виданої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено вона зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , до складу її сімї входять: донька ОСОБА_3 , 1995 р.н., донька ОСОБА_4 , 1999 р.н. також зареєстрований попередній власник ОСОБА_2 , 1941 р.н.

Судом встановлено, що згідно наданого до суду Акту від 30.11.2016 перевірки паспортного режиму, встановлено, що в результаті перевірки, що ОСОБА_2 за адресою; АДРЕСА_1 не проживає. Вказане підтверджується і актом про відсутність ( не проживання) особи за місцем реєстрації від 31.10.2016 р.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Таким чином, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, після набуття ним законної сили, є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житлом підлягають до задоволення.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про судовий збір», Законом України "Про нотаріат". ст.ст.25, 26, 30, 34, 202 205, 209 -211 , 214 , 215 , 216 , 223, 225, 226, 229, 230, 233, 236, 316-319, 321 , 526, 530, 532, 610, 611, 614, 615, 626 629, 631, 632, 638-640, 715, 716 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними , ст.ст.10, 11, 12, 13, 76-81, 83, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, ст. 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд,-

УХВАЛИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба виконавчого комітету Ужгородської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування житлом задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , 1941 року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору міни №548 зареєстрованим приватним нотаріусом м. Ужгород Єгер Н.Д. недійсним та визнання права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , відмовити.

Відомості про учасників справи:

Позивач (за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

Відповідач (за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа Реєстраційна служба виконавчого комітету Ужгородської міської ради, м. Ужгород, пл.. Поштова, буд.3.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош