Дата документу 26.04.2021
Справа № 937/1607/21
Провадження № 2-о/937/170/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«26» квітня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Сметаніної А.В.,

за участю секретаря Горбань Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, за участю заінтересованої особи: Мелітопольського міського відділу міграційної служби УДМС у Запорізькій області,

за участю заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника адвоката Каталіна В.В.,

представника заінтересованої особи Мелітопольського міського відділу міграційної служби УДМС у Запорізькій області Капканця В.О.,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якому просить встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та набрання чинності Законом України «Про громадянство», а саме на 13 листопада 1991 року.

Заява обґрунтована тим, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тбілісі, Грузія. В 1988 році він виїхав до м. Мелітополі, де постійно мешкав до 1994 року за адресою: АДРЕСА_1 . В 1994 році заявник виїхав з м. Мелітополя до м. Біла Церква Київської області та одружився з громадянкою України ОСОБА_2 . Заявник бажає отримати громадянство України для чого необхідно встановити факт постійного проживання на території України в певний період, а саме на час проголошення незалежності України.

В судовому засідання заявник доводи та вимоги заяви підтримав в повному обсязі, пояснив, що з 1988 по 1994 роки він постійно мешкав в АДРЕСА_1 . В 1994 році він одружився та виїхав з м. Мелітополя до м. Біла Церква Київської області. До відповідних органів щодо легалізації свого положення на території України він не звертався, оскільки на це не було часу. В теперішній час він бажає отримати громадянство України, для чого необхідно встановити факт постійного проживання на території України на час проголошення незалежності України.

Представник заявника адвокат Каталін В.В. в судовому засіданні доводи та вимоги заяви підтримав в повному обсязі, пояснив, що з 1988 по 1994 роки його довіритель постійно мешкав в АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка, яка надана до матеріалів справи. Також вказану обставину можуть підтвердити свідки. В 1994 році він одружився та виїхав з м. Мелітополя до м. Біла Церква Київської області. 07.07.2015 року Указом Президента Грузії припинено громадянство Грузії заявника, в зв?язку із набуттям громадянства іншої держави. Однак ніякого іншого громадянства він не набував. В теперішній час для отримання громадянства України заявнику необхідно встановити факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та набрання чинності Законом України «Про громадянство» - 13 листопада 1991 року.

Представник заінтересованої особи - ОСОБА_3 заяву не визнав та пояснив, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України. Відповідно до Положення про паспортну систему СРСР, громадяни, які прибули на тимчасове проживання з однієї місцевості на іншу на строк більше ніж півтора місяці, повинні зареєструватись тимчасово, а ті, які прибули на строк до півтора місяці повинні реєструватись у встановленому порядку. ОСОБА_1 приїхав на територію СРСР в 1988 році, а тому повинен був зареєструвати місце свого проживання та отримати дозвіл на постійне чи тимчасове проживання, однак цього не зробив. Доказів того, що ОСОБА_1 на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживав на території України не надав.

Суд, вислухавши пояснення заявника, його представника, представника заінтересованої особи, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частина 1 ст. 315 ЦПК України містить перелік справ про встановлення фактів, які розглядає суд. Серед цього переліку відсутні справи про встановлення факту проживання на території України станом на певну дату.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Правова мета встановлення факту, що має юридичне значення, полягає у тому, щоб у судовому порядку встановити певні життєві обставини (фактичні події), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень вказаної статті та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він постійно проживав на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та набрання чинності Закону України «Про громадянство України» - 13 листопада 1991 року. Без встановлення вказаного факту заявник не може отримати паспорт громадянина України.

Так, встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Відповідно до ч.1 ст. 8 вказаного Закону, особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до п.3 ч.2 ст. 9 вказаного Закону безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до ст. 1 вказаного Закону безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

З метою організації виконання Закону України "Про громадянство України" Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі в тексті рішення Порядок № 215).

Абзацом першим пункту 1 Порядку № 215 передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

Відповідно до п. 44 вказаного Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, з аналізу вищевказаних нормативно-правових актів вбачається, що відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та відповідного Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Тбілісі, Грузія, що підтверджується копією свідоцтва про народження /а.с.7/.

Згідно копії довідки №96 від 29.12.2020 року, яка видана головою квартального комітету Абрамян Е. з 1988 року по 1994 року мешкав в АДРЕСА_1 .

Згідно повторно виданої 16.03.2019 року копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Печерським районним у м. Києві відділом ДРАЦС ГТУЮ у м. Києві, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 /а.с.9/.

В матеріалах справи мається копія паспорта громадянина Грузії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданого 11.04.2007 року, який дійсний до 11.04.2017 року /а.с.6/.

Згідно копії Указу Президента Грузії №234 від 07.07.2015 року припинено громадянство Грузії для ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження Грузія, у зв?язку із набуттям громадянства іншої держави.

На підтвердження доводів заявника в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_5 , який пояснив, що він знає заявника ще з дитинства, вони мешкали в Грузії, разом росли, ходили до школи. Наприкінці 80-х років він переїхав до України, до Кам?янко-Дніпровського району. Вони з батьком вирощували овочі та торгували ними. Їздили до м. Мелітополя. В 1988 році він дізнався, що до м. Мелітополя переїхав його друг ОСОБА_6 того часу вони бачились з ним 1-2 рази на місяць, він приїжджав до м. Мелітополя та ходив до нього до дому на вул. Кірова, 21. ОСОБА_7 мешкав сам. В 1991 році він переїхав до Криму. Однак кожного місяця приїжджав до м. Мелітополя, бачився з ОСОБА_6 1988 року по 1993 рік ОСОБА_7 мешкав в м. Мелітополі постійно.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що знає заявника з дитинства. Заявник з 1988 року постійно приїжджав до її батьків до дому в с. Кам?янко-Дніпровку за овочами. На той час їй було 12 років. Вони з батьками, коли їздили на море влітку, заїжджали до ОСОБА_4 до дому, ночували в нього. Він мешкав на АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 мешкав сам. До 1996 року вони постійно з ним спілкувались. Знає, що на час проголошення незалежності України ОСОБА_7 мешкав постійно в м. Мелітополі.

Доказами у цивільному процесуальному праві визнаються будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи положення ст. 81 ЦПК України, заявник у цій справі зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, подати такі докази. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У цій справі ОСОБА_1 доводить факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року довідкою голови квартального комітету, відповідно до якої ОСОБА_7 з 1988 року по 1994 року мешкав в АДРЕСА_1 та показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 .

Предметом доказування у цій справі є обставини майже тридцятирічної давнини і достовірність та точність повідомлених свідками відомостей можна обґрунтовано поставити під сумнів. Така позиція суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 296/289/19.

Крім того, суд вважає, що показання вказаних свідків не містять достовірної інформації про факт проживання заявника на території України станом саме на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Свідок ОСОБА_5 з 1991 року взагалі мешкав в АР Крим, а свідок ОСОБА_8 приїжджала до м. Мелітополі лише один раз на рік влітку.

Крім того, заявником не надано жодного іншого письмового доказу, окрім довідки голови квартального комітету, які б підтверджували факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 р. та 13.11.1991 року.

Суд доходить до висновку, що надані заявником докази не можна визнати належними, достовірними та достатніми аби дійти висновку про факт проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Крім того, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено законні підстави в`їзду та перебування на території України іноземців та осіб без громадянства, а ОСОБА_1 всупереч цим вимогам не був у встановленому законом порядку зареєстрований на території Україні і доказів цього ним надано не було.

Також, згідно копії свідоцтва про народження заявника його по-батькові ОСОБА_9 , згідно копії свідоцтва про шлюб його по-батькові ОСОБА_10 , копія паспорта громадянина Грузії ОСОБА_4 та довідка голови квартального комітету, яка видана заявнику, взагалі не містить по-батькові заявника.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

За таких суперечливих, неналежних, недопустимих та недостовірних доказів, суд прийшов до висновку про недостатність наданих заявником доказів, які б у своїй сукупності дали суду змогу дійти висновку про факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Також, в судовому засідання було оглянуто паспорт громадянина Грузії ОСОБА_4 , відповідно до якого на ст. 29 міститься відмітка, що з 2010 року ОСОБА_11 дозволено постійне проживання на території України, про що свідчить печатка Управління МВС України в Одеській області, а отже заявник з того часу, мав можливість, відповідно до встановленого порядку, отримати паспорт громадянина України, однак цим правом не скористався.

На підставі викладеного, суд вважає, що заявник не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 18, 76-81, 83, 89, 263-265, 268, 293, 294, 315 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні зави ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, за участю заінтересованої особи: Мелітопольського міського відділу міграційної служби УДМС у Запорізькій області - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справі, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування та ім`я сторін та інших учасників справи:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Заінтересована особа: Мелітопольський міський відділ міграційної служби УДМС у Запорізькій області, юридична адреса: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Чернишевського, 26.

Повне судове рішення складено 30 квітня 2021 року.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду

Запорізької області: А.В. Сметаніна