Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/1407/18

номер провадження 2/695/58/21

28 квітня 2021 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.,

за участю: секретаря судового засідання Біліченко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентина Іванівна про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернулись ОСОБА_1 (далі позивач 1), ОСОБА_2 (далі позивач 2) з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач 1), ОСОБА_4 (далі відповідач 2), третя особа приватний нотаріус Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентина Іванівна, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від18.06.2018 просять:

-визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 16.05.2013, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між відповідачами, та посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентиною Іванівною;

-визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,217 га, кадастровий номер :01:002:0501 від 16.05.2013 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між відповідачами, та посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентиною Іванівною.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі вказують, що ОСОБА_3 є боржником у зведеному виконавчому провадженні з примусового виконання вироку Золотоніського міськрайонного суд Черкаської області від 03.03.2011 (у справі №1-49/2011) щодо стягнення на користь ОСОБА_2 629 896,15 грн моральної шкоди, та щодо стягнення на користь ОСОБА_1 293 308,30 грн моральної шкоди. Станом на день звернення позивачів з даним позовом до суду, вирок суду щодо відшкодування шкоди боржником не виконано. Однак, не зважаючи на те, що постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного відділу юстиції у м. Києві у квітні 2013 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника, ОСОБА_3 здійснила відчуження належних їй житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 за договорами дарування від 16.05.2013, посвідченими приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентиною Іванівною. Про відчуження нерухомого майна боржником, позивачам стало відомо лише 05.05.2018 після одержання письмової інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 29.05.2018 відкрито провадження у справі за даним позовом.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, 22.06.2018 представником відповідачів адвокатом Пилипенком Р.Б. подано до суду відзив, в якому останній вказує про безпідставність позовних вимог, оскільки позивачами не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження умов недійсності оспорюваних правочинів. На момент укладення оспорюваних правочинів арешт на нерухоме майно боржника, а саме житловий будинок накладено не було, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження від 08.04.2013 в частині накладення арешту виконана не була. Відсутність заборони відчуження або арешту предмету спірного договору та відсутність обтяження цього нерухомого майна іпотекою підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованими приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентиною Іванівною. Представник відповідачів стверджує, що після укладення оспорюваних договорів для сторін договору настали реальні наслідки, а тому, на думку представника відповідачів, відсутні правові підстави стверджувати про направленість дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою його приховання від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 на користь позивачів. Також представник відповідачів посилаючись на положення ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, вказує, що позивачі могли і повинні були довідатись про майновий стан ОСОБА_3 з матеріалів виконавчого провадження, яке було відкрите у вересні 2012 року та державний виконавець направляв відповідні запити щодо наявності у боржника нерухомого та рухомого майна, на яке можна звернути стягнення.

Ухвалою суду від 05.07.2018 задоволено заяву представника позивачів про забезпечення позову у даній справі, накладено арешт на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0501, площею 0,217 га, за адресою АДРЕСА_1 ; заборонено державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії з приводу реєстрації права власності щодо даного нерухомого майна.

Ухвалою суду від 10.12.2018 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено справу до розгляду по суті.

Судове засідання з розгляду справи призначено на 28.04.2021.

Позивачі у судове засідання не прибули. Представник позивачів до початку судового засідання 28.04.2021 надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, згідно з якою просить задовольнити позов повністю, та у разі неявки представника відповідачів не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідачі у судове засідання також не прибули, про причини такої неявки суд не повідомили. Представник відповідачів у судове засідання не прибув, надавши до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Третя особа приватний нотаріус Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентина Іванівна у судове засідання не прибула, у матеріалах справи наявна телефонограма про розгляд справи за її відсутності.

Вирішуючи питання про можливість вирішення даної цивільної справи у судовому засіданні, призначеному на 09 год 00 хв 28.04.2021 за відсутності представника відповідачів, суд зауважує, що представник відповідачів, звертаючись до суду з клопотанням про відкладення судового розгляду даної справи, на підтвердження обґрунтованості причин своєї неявки надав відомості, що 28.04.2021 о 08 год 50 хв братиме участь у судовому засіданні з розгляду Придніпровським районним судом м. Черкаси кримінальної справи у якості захисника обвинувачуваного.

Водночас, суд бере до уваги, що ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 23.11.2020 у даній цивільній справі оголошено перерву до 10.12.2020, у зв`язку з наданням часу сторонам для мирного врегулювання спору. Однак станом на 28.04.2021 сторони із заявою про затвердження мирової угоди до суду не звертались. При цьому провадження у даній справі відкрито ухвалою суду ще у травні 2018 року, розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторони відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України» згідно з положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції.

Таким чином, на підставі викладеного вище, враховуючи підстави та предмет спору, зважаючи, що подальше відкладення розгляду справи нівелюватиме завдання цивільного судочинства, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні, призначеному на 09 год 00 хв 28.04.2021 за відсутності представника відповідачів.http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2021_03_30/pravo1/KD0005.html?pravo=1

Однак, враховуючи, що представник відповідача завчасно повідомив суд про причини своєї неявки в судове засідання та такі причини є поважними, з огляду на приписи ст., ст. 280, 281 ЦПК України, відсутні умови для проведення заочного розгляду даної цивільної справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке.

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області вироком від 03.03.2011 у справі №1-49/2011 визнав ОСОБА_3 винною у скоєнні злочину, передбаченого статтею 286 Кримінального кодексу України та стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 629 896,15 грн моральної шкоди відповідно до договору про відшкодування моральної та матеріальної шкоди від 23.11.2010; стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 293 308,30 грн моральної шкоди відповідно до договору про відшкодування моральної та матеріальної шкоди від 23.11.2010.

За цим договором ОСОБА_3 в добровільному порядку визначеному умовами договору зобов`язується сплачувати ОСОБА_5 грошові кошти за завдану матеріальну та моральну шкоду потерпілої ОСОБА_2 , яка зазнала тілесних ушкоджень, потерпілим та близьким родичам ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 загиблих осіб внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 18.06.2010 близько 19 год 20 хв на 83 км + 830 м автодороги Бориспіль Запоріжжя неподалік с. Софіївка Золотоніського району Черкаської області за участі автомобіля «Ford S-Max» д.н.з. НОМЕР_1 (водій ОСОБА_3 ) та автомобіля «PEUGEOT-306» д.н.з. НОМЕР_2 (водій ОСОБА_8 ), в тому числі й за лікування та утримання ОСОБА_2 у термін та розмірах, що обумовлені умовами цього договору. ОСОБА_5 зобов`язується прийняти кошти сплачені ОСОБА_3 , та розподілити між потерпілими та близькими родичами загиблих внаслідок зазначеного ДТП.

Згідно з умовами вказаного договору про відшкодування матеріальної та моральної шкоди від 23.11.2010 кошти в гривнях у розмірі еквіваленту 35000 доларів США на момент оплати по курсу гривні до долару США, встановленого Національним банком України (далі НБУ), але не менше ніж 277120, що дорівнює 35000 доларів США по курсу НБУ на день підписання цього договору, сплачуються ОСОБА_3 не пізніше 30.11.2010. Кошти в гривнях у розмірі еквіваленту 115000 доларів США сплачуються ОСОБА_3 ОСОБА_5 рівними щомісячними платежами, починаючи з 01.12.2010.

Відповідно до п. 2.3 договору розмір щомісячних платежів грошових коштів становить в гривнях еквівалент 800 доларів США на момент оплати по курсу гривні до долару США, встановленого НБУ, але не менше ніж 6334, 00 грн, що дорівнює 800 доларів США по курсу НБУ на день підписання цього договору.

Щомісячні платежі грошових коштів ОСОБА_3 здійснюються з «01» по «10» число включно кожного поточного місяця (п. 2.6 Договору). ОСОБА_3 зобов`язується повністю та у встановлені строки сплатити суму грошових коштів ОСОБА_5 , визначеної п.2.2.2. цього Договору, не пізніше «10» листопада 2022 року.

На виконання вироку суду у кримінальній справі № 1-49/2011 Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області 02.08.2012 видано виконавчі листи.

З матеріалів справи судом також встановлено, що Постановою головного державного виконавця відділу ДВС Голосіївського районного управляння юстиції у м. Києві від 11.09.2012 відкрито виконавче провадження ВП № 34156329 з примусового виконання виконавчого листа № 1-49/2011 виданого Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області 02.08.2012 щодо примусового виконання вироку суду у кримінальній справі № 1-49/2011 в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 629 896 грн 15 коп.

Вказаною постановою боржнику надано строк на добровільне виконання до 17.09.2012.

Постановою головного державного виконавця відділу ДВС Голосіївського районного управляння юстиції у м. Києві від 18.09.2012 у ВП № 34156485 об`єднано виконавче провадження № 34156485 з примусового виконання виконавчого листа № 1-49/2011 виданого 02.08.2012 Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області та ВП №34156329 у зведене виконавче провадження № 38175729.

Відповідно до наявних у матеріалах справи матеріалів виконавчого провадження № 38175729 судом встановлено, що державний виконавець звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із поданням про роз`яснення рішення суду.

Золотоніський міськрайонний суд постановою від 20.05.2013 у справі № 695/1485/13-к роз`яснив, що виконавчі листи у справі № 1-49/11, видані 02.08.2012 Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у сумі 629896,15 грн та на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 293 308, 30 грн підлягають примусовому виконанню.

08.04.2013 головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного відділу юстиції у м. Києві виніс постанову про арешт всього майна боржника ОСОБА_3 у межах стягнення 923204,45 грн та заборону відчужування будь-якого майна, що належить боржнику.

16.04.2013 державним реєстратором реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві на підставі постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 24156329 від 04.04.2013 вчинено державну реєстрацію обтяження арешт нерухомого майна ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

16.05.2013 ОСОБА_3 за договором дарування будинку від 16.05.2013, посвідченим приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентиною Іванівною, зареєстрованим в реєстрі за № 1002, передала безоплатно у власність ОСОБА_4 житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Будівлі розміщені на приватизованих земельних ділянках призначених для ведення особистого селянського господарства, які мають кадастрові номери :01:002:0501 та :01:003:0501. Ці земельні ділянки одночасно відчужуються із зазначеним вище жилим будинком по АДРЕСА_1 . Будинок належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності виданого виконкомом Вільхівської сільської ради, Золотоніського району Черкаської області 29.07.2010, зареєстрованого в Золотоніському виробничому відділку ЧООБТІ в реєстровій книзі №1, номер запису 279, реєстраційний номер в Реєстрі права власності на нерухоме майно 31089252.

Згідно з п. 1.4. вказаного договору дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору вказаний вище житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори, він не заставлений, відносно нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса він не використовується.

Також 16.05.2013 ОСОБА_3 за договором дарування земельних ділянок від 16.05.2013, посвідченим приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентиною Іванівною, зареєстрованим в реєстрі за № 1004, передала безоплатно у власність ОСОБА_4 земельні ділянки площею 0,2170 га та площею 0,1030 га, кадастрові номери :01:002:0501 та :01:003:0501, призначені для ведення особистого селянського господарства, розміщені за адресою: Черкаська область, Золотоніський район, с. Вільхи.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо суб`єкта, індексний номер 4831083 від 13.06.2013 за параметрами запиту: пошук в Державному реєстрі речових прав записів про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження, ПІБ: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , 16.04.2013 державним реєстратором реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві на підставі постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер:24156329 від 04.04.2013 вчинено державну реєстрацію обтяження арешт нерухомого майна ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Згідно з наявним в матеріалах справи листом державного виконавця від 13.12.2013 за період з вересня 2012 року по грудень 2013 року боржник ОСОБА_3 пред`явила квитанції про сплату коштів на суму 42000,00 грн, станом на 13.12.2013 боржник сплатила на користь стягувачів 149600,00 грн.

У подальшому представник стягувачів у виконавчому провадженні №38175729 звернувся із заявою вх. № 34337 від 28.12.2017 до державного виконавця Голосіївського РВ ДВС міста Київ щодо передачі матеріалів виконавчого провадження №38175729 приватному виконавцю ОСОБА_9 .

Постановою заступника начальника Голосіївського РВ ДВС міста Київ від 04.05.2018 у ВП №34156329 виведено виконавче провадження № 34156329 з примусового виконання виконавчого листа № 1-49/2011 виданого 02.08.2011 Золотоніським міськрайоннним судом Черкаської області щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 629 896, 15 грн.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки 122966038 від 05.05.2018 сформованої на запит приватного виконавця Плесюка Олексія Степановича, за параметрами запиту: пошук в Державному реєстрі речових прав записів про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження, ПІБ: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , пошук за частковим співпадінням, 16.05.2013 приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентиною Іванівною вчинено записи про припинення права власності ОСОБА_3 на житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на земельні ділянки площею 0,2170 га та площею 0,1030 га, кадастрові номери :01:002:0501 та :01:003:0501, призначені для ведення особистого селянського господарства, розміщені за адресою: Черкаська область, Золотоніський район, с. Вільхи.

У зв`язку із встановленням на підставі вказаної Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна факту відчуження боржником належного їй майна під час дії заборони на таке відчуження, вважаючи, що такі дії ОСОБА_3 спрямовані на уникнення понесення майнових витрат у зв`язку з примусовим виконанням вироку суду, позивачі звернулись з даним позовом до суду.

При вирішенні даної справи судом, враховано, що ОСОБА_3 , після початку розгляду даної цивільної справи, вважаючи, що державний реєстратор передчасно застосував обтяження у вигляді арешту майна, звернулась з відповідним адміністративним позовом до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва рішенням від 31.01.2019 у справі № 826/10053/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2019 та постановою Верховного Суду від 12.08.2020, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про скасування постанови головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Чаргадзе Н.О. від 08.04.2013 №34156324 про арешт майна ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження; скасування рішення державного реєстратора управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Дахно А.М. від 16.04.2013 №1671392 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вид обтяження - арешт нерухомого майна ОСОБА_3 , номер запису обтяження 671392 від 16.04.2013.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Преюдиційне значення мають не правові висновки суду, а обставини (факти), встановлені судом в іншій справі. Правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки судів щодо прав та обов`язків сторін не є преюдиціальними для інших судів при розгляді ними справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 12.08.2020, ухваленій за наслідками касаційного перегляду адміністративної справи № 826/10053/18, відповідно до матеріалів виконавчого провадження, наявного в матеріалах адміністративної справи, судами встановлено, що державний виконавець направив запит про надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за результатами якого встановив, що у власності ОСОБА_3 перебуває нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення загальною площею 650,0 кв. м., що за адресою: АДРЕСА_2 , та будинок загальною площею 71,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Отримав також довідку про доходи, за якою ОСОБА_3 у період з 01.10.2012 по 31.03.2013 отримала 6000,00 грн.

Судами при вирішенні адміністративної справи було взято до уваги те, що на час ухвалення оскарженої постанови державний виконавець мав інформацію щодо прострочення сплати ОСОБА_3 заборгованості та неповну сплату періодичних платежів, що передбачені згаданим Договором. Зокрема у судових рішеннях зазначено, що під час розгляду справи позивач надала суду копії документів стосовно здійснених нею виплат на виконання вимог Договору до моменту прийняття оскаржуваної нею постанови. На підставі цих документів суди констатували, що ОСОБА_3 систематично сплачувала платежі у меншому розмірі, ніж це визначено умовами Договору, та з порушенням строку здійснення платежів (що відповідно до пункту 3.2. Договору є однією з підстав вимагати від позивача виплатити всю суму грошових коштів). Це підтверджується також копією листа ОСОБА_3 , адресованого начальнику відділу Голосіївського РУЮ в м. Києві від 15.04.2013, у якому ОСОБА_3 пояснює причини тимчасової неможливості виконання своїх зобов`язань згідно з Договором та зазначає, що скрутна фінансова ситуація у неї виникла через наявність нотаріально засвідченого зобов`язання про виплату матеріальної шкоди.

Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 12.08.2020 у справі № 826/10053/18, вказав, що у контексті обставин цієї справи накладене державним виконавцем обтяження не звільняє боржника у виконавчому провадженні від обов`язку надалі виконувати свої зобов`язання, а так само не доводить, що за рахунок нерухомого майна державний виконавець у першу чергу й одразу почне примусове виконання виконавчого документа та вимагатиме воднораз дострокової виплати зобов`язань за Договором. У справі встановлено, що постанову про арешт майна боржника державний виконавець ухвалив після того, як до нього звернулися стягувачі у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 почала виплачувати щомісячні платежі у меншому розмірі та не завжди у визначений строк. Відповідно, станом на час прийняття постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, у державного виконавця була інформація стосовно прострочення сплати ОСОБА_3 заборгованості та неповну сплату періодичних платежів, що передбачені договором.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, в редакції чинній станом на день вирішення справи по суті позовних вимог, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частиною першою статті 386 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказаний висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі № 6-197цс14.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а тому така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

З матеріалів справи судом встановлено, що вироком Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 03.03.2011 у справі №1-49/2011 встановлено, що ОСОБА_3 при керуванні транспортним засобом вчинено порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть кількох осіб та заподіяло тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого останню визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого статтею 286 Кримінального кодексу України та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 629 896,15 грн моральної шкоди відповідно до договору про відшкодування моральної та матеріальної шкоди від 23.11.2010; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 293 308,30 грн моральної шкоди відповідно до договору про відшкодування моральної та матеріальної шкоди від 23.11.2010.

За цим договором ОСОБА_3 в добровільному порядку визначеному умовами договору зобов`язується сплачувати ОСОБА_5 грошові кошти за завдану матеріальну та моральну шкоду потерпілої ОСОБА_2 , яка зазнала тілесних ушкоджень, потерпілим та близьким родичам ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 загиблих осіб внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 18.06.2010 близько 19 год 20 хв на 83 км + 830 м автодороги Бориспіль Запоріжжя неподалік с. Софіївка Золотоніського району Черкаської області за участі автомобіля «Ford S-Max» д.н.з. НОМЕР_1 (водій ОСОБА_3 ) та автомобіля «PEUGEOT-306» д.н.з. НОМЕР_2 (водій ОСОБА_8 ), в тому числі й за лікування та утримання ОСОБА_2 у термін та розмірах, що обумовлені умовами цього договору. ОСОБА_5 зобов`язується прийняти кошти сплачені ОСОБА_3 , та розподілити між потерпілими та близькими родичами загиблих внаслідок зазначеного ДТП.

На примусовому виконанні державного виконавця був виконавчий документ Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 02.08.2012 № 1-49/2011, в межах примусового виконання якого постановою державного виконавця від 08.04.2013 накладено арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Золотоніський міськрайонний суд постановою від 20.05.2013 у справі № 695/1485/13-к роз`яснив, що виконавчі листи у справі № 1-49/11, видані 02.08.2012 Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у сумі 629896,15 грн та на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 293 308, 30 грн підлягають примусовому виконанню.

Водночас, 16.05.2013 між відповідачами укладено договори дарування житлового будинку та земельних ділянок, відповідно до яких ОСОБА_3 передала безоплатно у власність ОСОБА_4 житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельні ділянки площею 0,2170 га та площею 0,1030 га, кадастрові номери :01:002:0501 та :01:003:0501, призначені для ведення особистого селянського господарства, розміщені за адресою: Черкаська область, Золотоніський район, с. Вільхи.

При цьому, суд зауважує, що ОСОБА_4 є матір`ю ОСОБА_3 .

Таким чином, на підставі викладеного вище, та враховуючи, що боржник ОСОБА_3 станом на день відчуження належного їй майна достеменно знала про наявність прострочення сплати за договором про відшкодування моральної та матеріальної шкоди від 23.11.2010, а також про наявність виконавчого провадження щодо примусового стягнення такої шкоди на підставі вказаного договору за вироком суду, суд приходить до висновку, що укладені між відповідачами договори дарування від 16.05.2013 спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів із ОСОБА_3 .

Крім того, суд зауважує, що відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно з витягами № 10939877, № 10940827 від 16.05.2013, та Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про податкові застави № 40655564 від 16.05.2013, станом на день звернення приватного нотаріуса з відповідними запитами при здійсненні нотаріальних дій щодо посвідчення спірних договорів дарування відомостей щодо наявності обтяження на спірне майно ОСОБА_3 не спростовує мети укладення таких договорів, а саме приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів із ОСОБА_3 .

Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивачів, тому позовні вимоги належить задовольнити повністю.

Щодо посилання сторони відповідачів про застосування у даній справі наслідків спливу позовної давності, суд зазначає про таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи позивачі дізнались про факт відчуження ОСОБА_3 належного їй майна, на яке може бути звернено стягнення при примусовому виконанні вироку суду в частині стягнення моральної шкоди відповідно до договору про відшкодування моральної та матеріальної шкоди від 23.11.2010, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки 122966038 від 05.05.2018 сформованої на запит приватного виконавця Плесюка Олексія Степановича, за параметрами запиту: пошук в Державному реєстрі речових прав записів про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження, ПІБ: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , пошук за частковим співпадінням.

З матеріалів справи судом встановлено, що вказана Інформаційна довідка отримана на запит приватного виконавця після передання останньому виконавчого провадження № 34156329 виведеного постановою заступника начальника Голосіївського РВ ДВС міста Київ від 04.05.2018 у ВП №34156329 з примусового виконання виконавчого листа № 1-49/2011 виданого 02.08.2011 Золотоніським міськрайоннним судом Черкаської області щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 629 896, 15 грн.

Відповідно до наявних у матеріалах справи матеріалів виконавчого провадження № 38175729 відсутні відомості щодо одержання з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державним виконавцем у період з дня накладення арешту на майно боржника до передачі виконавчого провадження на примусове виконання приватному виконавцеві, як щодо суб`єкта ОСОБА_3 , так, і щодо спірних об`єктів нерухомого майна.

При цьому суд зауважує, що відповідно до наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо суб`єкта, індексний номер 4831083 від 13.06.2013 відсутні відомості щодо припинення права власності ОСОБА_3 на спірне майно.

Відтак суд, приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин, оскільки позивачі дізнались про порушення своїх прав та законних інтересів після 04.05.2018.

Суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у сумі 704,80.

Згідно з абзацами першим та другим частини 7 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом.

У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

Відтак, враховуючи, що при зверненні до суду судовий збір сплачено лише одним позивачем ОСОБА_1 , з другого позивача ОСОБА_2 належить стягнути на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з відповідачів солідарно належить стягнути на користь позивача ОСОБА_1 , понесені нею судові витрати щодо сплати судового збору у сумі 704,80 грн., а також з відповідачів солідарно належить стягнути на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Керуючись ст. 10, 141, 264, 265, 274 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентина Іванівна про визнання договору дарування недійсним задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 16.05.2013, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентиною Іванівною.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,217 га, кадастровий номер :01:002:0501, від 16.05.2013 за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентиною Іванівною.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь держави витрати зі сплати судового збору у сумі 704 (сімсот чотири ) грн 80 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів в порядку визначеному ст.ст. 354-356 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники справи:

Позивач 1: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 );

Позивач 2: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 );

Відповідач 1: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 );

Відповідач 2: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 );

Третя особа: приватний нотаріус Золотоніського міського нотаріального округу Сахно Валентина Іванівна (19700, Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Незалежності, 45, к. 47).

Суддя Л.В.Середа