Справа № 346/1295/21
Провадження № 2/346/910/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі: головуючого судді: Махно Н. В.

з участю: секретаря: Гайової Г. Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Коломиї цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що 21.09.1974 року вона з відповідачем зареєстрували шлюб у Коршівській сільскій раді Коломийського району. В 2005 р. спільними зусиллями подружжя було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано 24 жовтня 2007 р. Зазначає, що вона є співвласником набутого подружжям будинку, однак відповідач відмовляється добровільно оформити право власності на належну їй 1/2 частку на неї. У зв`язку з цим просить суд, з врахуванням неодноразового уточнення позовних вимог, просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного житлового будинку та господарських будівель та споруд, та припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину цього житлового будинку та господарських будівель та споруд і залишити за ним право власності на 1/2 частину цього житлового будинку та господарських будівель і споруд.

В судове засідання позивач не з`явилася, в заяві про уточнення позовних вимог просила у справу розглядати у її відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про визнання позовних вимог, просив справу розглядати в його відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.09.1974 року між сторонами зареєстровано шлюб у Коршівській сільскій раді Коломийського району Івано-Франківської області про що зроблений відповідний запис № 22 (а.с.7).

Під час перебування в шлюбі ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 162, 7 кв. м., житлова площа 64,0 кв. м. До даного будинку належать: господарська будівля, Б; гараж, В; криниця, № 1; огорожа, №2-4; замощення, І. (а.с. 8-16).

Вартість житлового будинку з господарськими спорудами становить 90 924,00 грн. (а.с. 18).

Тому, виходячи з наведеного суд задовольняє позов частково з наступних підстав:

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно ст. 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 р. №11: 22. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 23. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих,які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того,на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, наведені вище норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, набутий сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку з господарськими будівлями і спорудами, за позивачкою, є належно обгрунтованими та в цій частині слід позовні вимоги задовольнити.

Щодо позовної вимоги про припинення права власності відповідача на 1/2 частину, суд зазначає наступне. Згідно ст. 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Підстави припинення права власності встановлено ч. 1 ст. 346 ЦК України, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Даний перелік не є вичерпним, законом може бути встановлено інші підстави припинення права власності. Ст. 364 ЦК України передбачено спеціальні умови припинення права на частку у спільному майні на підставі позову інших співвласників, а саме у випадку якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Окремі підстави припинення права спільної сумісної власності встановлено також нормами статтей 364, 370,372 ЦК України, що регулюють порядок поділу та виділу майна з спільної сумісної власності. Всупереч вищенаведеним нормам позивач не навела жодних з передбачених чинним законодавством підстав для припинення права власності відповідача на житловий будинок, який є предметом спору чи його частину. Тому в цій частині слід відмовити. Крім того, позовна вимога в частині залишення права власності за відповідачем не відповідає способам захисту цивільних прав, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 141, 247ч.2, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК УКраїни, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , жителькою АДРЕСА_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повне судове рішення складено 07.05.2021 року.

Суддя Махно Н. В.