провадження № 22-ц/824/3640/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малий Олексій Сергійович, про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 05 травня 2019 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С. за реєстровим номером № 655.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 травня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира була набута ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 19 червня 2018 року, що був укладений з ОСОБА_5 (донькою ОСОБА_4 ). ОСОБА_5 13 червня 2018 року набула право власності на зазначену квартиру на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року, якою затверджено мирову угоду щодо поділу майна між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року скасовано та постановою встановлено, що затвердження мирової угоди здійснено з порушенням прав та інтересів ОСОБА_3 . Все майно ОСОБА_6 , в тому числі й квартира, яка є предметом оскаржуваного договору, з 21 грудня 2017 року перебуває під обтяженням на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року у справі № 757/75106/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення коштів у сумі 3 061 204 грн. 77 коп. Відповідне обтяження на підставі цієї ухвали було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27 грудня 2017 року. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 2 072 060 грн. 14 коп. Зазначене рішення виконується Деснянським районним ВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року договір дарування від 19 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , визнано недійсним. Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2019 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора від 13 червня 2018 року № 41593791 щодо державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 на підставі ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року. ОСОБА_5 та державний реєстратор Савченко А.О. оскаржили рішення в апеляційному порядку. Разом з тим, під час апеляційного розгляду зазначених справ, ОСОБА_4 здійснив відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_1 . На момент існування правовідносин між позивачем та ОСОБА_6 ОСОБА_3 розраховував задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок майна, що належить ОСОБА_6 , а саме за рахунок квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року не набрало законної сили. Суд не навів мотивів відхилення доводів ОСОБА_1 та практики врахування принципу «належного урядування» Європейським судом з прав людини, Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом. Саме внаслідок незаконних дій державного реєстратора Савченко А.С. квартира стала не забороненим та обмеженим в цивільному обороті об`єктом цивільних прав. Під час посвідчення права власності на квартиру нотаріусом не було виявлено заборон щодо цієї квартири. Через незаконну дію державного реєстратора відбувається втручання у право ОСОБА_1 . Відповідальність за даний спір також лежить на державі. При цьому, відповідач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 800/439/17, постанову Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 910/24473/16. ОСОБА_1 правомірно набув право власності на квартиру у розумінні положень ст. 328 ЦК України та придбав квартиру за відплатним договором у особи, яка мала право її відчужувати, а, відтак, є добросовісним набувачем. Під час накладення арешту на майно не було враховано, що воно є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 554/14897/15-ц щодо вимоги кредитора про переведення на нього прав співвласника-боржника на належну останньому частку у майні. Суд порушив принципи справедливості та пропорційності. Відповідачем були проведені ремонтні роботи у квартирі. Суд не навів мотивів неврахування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц. Застосування судом першої інстанції ст. 216 ЦК України є безпідставним, оскільки позивач не є стороною оспорюваного правочину. З віндикаційним позовом може звертатися лише власник майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що саме по собі скасування рішення державного реєстратора від 13 червня 2018 року не впливає на право власності ОСОБА_1 . Два попередніх власники набули право власності всупереч положенням законодавства. Ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_4 не мали законних підстав розпоряджатися квартирою. Жоден з учасників відчуження квартири не набули право власності на дану квартиру відповідно до вимог закону. Позивач не заявляв вимогу про витребування квартири у будь-кого з відповідачів, а, відтак, заперечення ОСОБА_1 проти позову з підстав добросовісності набуття права власності не можуть досліджуватися судом без наявності відповідних вимог. Крім того, ОСОБА_1 не може вважатися добросовісним набувачем квартири, оскільки він міг знати про те, що ОСОБА_4 не мав права відчужувати квартиру. Відповідач міг проявити розумну обачність та перевірити наявність спорів щодо квартири. Інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, є відкритою та загальнодоступною. На момент вчинення оспорюваного правочину у Єдиному державному реєстрі судових рішень були опубліковані відповідні судові рішення. Позивач має право оспорити правочин та поновити своє порушене право, а ОСОБА_1 має право на повернення всього, що було передано за оспорюваним правочином. Отже, принцип справедливості та пропорційності відносно ОСОБА_1 буде дотримано. Факт здійснення ремонтних робіт та поліпшення квартири жодним чином не спростовує незаконне набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру за оскаржуваним договором купівлі-продажу. Позивач правильно обрав спосіб захисту свого порушеного права. Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів та аргументів, які б підтверджували неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що в провадженні Печерського районного суду міста Києва перебувала справа № 757/75106/17-ц за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , про стягнення грошових коштів у сумі 3061204,77 гр. в зв`язку з невиконанням останнім умов Договору від 07 жовтня 2016 року № 31 на здійснення поставки обладнання для системи «Розумний будинок» та проведення програмувальних та пусконалагоджувальних робіт.

Ухвалою суду від 21 грудня 2017 року з метою забезпечення позову був накладений арешт у межах суми позовних вимог у розмірі 3 061 204 грн. 77 коп. на всі об`єкти нерухомого і рухомого майна ОСОБА_6 із забороною суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям; акредитованим суб`єктам; державним та приватним нотаріусам) вносити будь-які зміни (записи), окрім запису про накладення арешту, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також вчиняти будь-які дії щодо реєстрації, перереєстрації, скасування реєстрації речових прав та їх обтяжень, у тому числі з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень стосовно об`єктів нерухомості, право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_6 (а.с.8-9, Т.1).

Відповідне обтяження на підставі цієї ухвали було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27 грудня 2017 року (а.с.30, Т.1).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про захист прав споживача, розірвання договору та стягнення коштів, стягнення відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано договір № 31 від 07 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_6 , розірваним з 08 грудня 2017 року. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь позивача 2 040 746 грн. 54 коп. предоплати за умовами укладеного між ними договору, 30 993 грн. 60 коп. пені та 320 грн. судового збору, а всього стягнуто 2 072 060 грн. 14 коп. (а.с.10-13, Т.1).

Зазначене рішення перебуває на виконанні у Деснянському районному ВДВС м. Київ, ГТУЮ у місті Києві за № 56995132 (а.с.14, Т.1).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , відповідно до якої визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка перебувала у їх спільній сумісній власності (а.с.17, Т.1).

19 червня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с.7, Т.1).

Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року скасовано. Цією постановою встановлено, що затвердження мирової угоди здійснено з порушенням прав та інтересів ОСОБА_3 (а.с.18-20, Т.1).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року, договір дарування від 19 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , визнано недійсним (а.с.21-24, Т.1, а.с.11-13, Т.2).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2019 року, визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора від 13 червня 2018 року № 41593791 щодо державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 на підставі ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року (а.с.25-29, 130-133, Т.1).

06 травня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_4 відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (а.с.146-147, Т.1).

Постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року залишено без змін (а.с.152-157, Т.2).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що належним захистом порушених прав позивача є саме визнання правочину недійсним, оскільки позивач не є власником спірної квартири та ст. 388 ЦК України не може бути застосована до цих правовідносин.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_3 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, стороною якого він не є. В обґрунтування позову позивач зазначає, що на момент існування правовідносин між ним та ОСОБА_6 ОСОБА_3 розраховував задовольнити свої кредиторські вимоги за рахунок майна, що належить ОСОБА_6 , а саме за рахунок квартири АДРЕСА_1 .

За таких обставин, у позивача існує власний інтерес щодо нерухомого майна, який полягає в тому, щоб предмет оспорюваного правочину перебував у власності відповідача ОСОБА_6 , оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації позивачем своїх прав під час виконання судового рішення про стягнення коштів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що під час посвідчення права власності на квартиру нотаріусом не було виявлено заборон щодо цієї квартири. Через незаконну дію державного реєстратора відбувається втручання у право ОСОБА_1 .

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення, відповідна ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, і крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

Відповідачу ОСОБА_6 було достеменно відомо про встановлену судом заборону відчужувати нерухоме майно, а саме по собі не виявлення реєстратором в державному реєстрі наявного обтяження (а.с.30, Т.1) не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження, і не свідчить про те, що відповідач мав право вільно розпоряджатися нерухомим майном.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 договір дарування від 19 червня 2018 року був визнаний недійсним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року у справі № 760/32257/18-ц, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року та постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року.

Під час розгляду справи № 760/32257/18-цвстановлено, що «… ОСОБА_6 не мав права розпоряджатися належним йому майно, у тому числі на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди в справі про розподіл майна подружжя, яка виникла після виникнення спору в Печерському районному суді м. Києва».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Тобто, отримавши нерухоме майно за недійсним правочином, ОСОБА_4 не набув на нього права власності, а, відтак, і не мав права розпоряджатися цим майном шляхом відчуження його відповідачу ОСОБА_1 .

Посилання відповідача на те, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 березня 2019 року не набрало законної сили, на незаконність дій державного реєстратора Савченко А.С., а також на набуття квартири у шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не спростовує доводів позивача про відсутність у ОСОБА_4 права розпорядження спірної квартирою.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказує на те, що він правомірно набув право власності на квартиру у розумінні положень ст. 328 ЦК України. Відповідач придбав квартиру за відплатним договором у особи, яка мала право її відчужувати, що підтверджується нотаріальним посвідченням та здійсненням державної реєстрації права, а, відтак, є добросовісним набувачем права власності на квартиру. Відповідач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, в якій зазначено про застосування принципу пропорційності.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014).

В даному випадку вимога позивача ґрунтуються на законі, а саме ст. 149, 150, 157 ЦПК України, ст. 216, 236 ЦК України, ст. 124 Конституції України, має легітимну мету, а саме забезпечення виконання судового рішення, яке постановлене в інтересах позивача та набрало законної сили.

Крім того, апеляційний суд вважає, що визнання недійсним оспорюваного позивачем правочину, що був укладений за наявної судової заборони на відчуження зазначеної квартири та фактично з метою ухилення від виконання судового рішення, не буде для відповідача ОСОБА_1 індивідуальним та надмірним тягарем, оскільки він не буде змушений самостійно вишукувати способу компенсації збитків у разі припинення його права власності на квартиру.

Такий спосіб компенсації визначено законом. Так, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Тобто, кошти, які ОСОБА_1 сплатив за недійсним договором, підлягають поверненню йому продавцем у силу вимог закону. Крім того, відповідач не позбавлений права заявити вимоги щодо відшкодування йому вартості ремонтних робіт у квартирі, якщо їх проведення мало місце.

Висновки, що містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 800/439/17, постановах Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 520/11444/18, від 13 січня 2020 року у справі № 910/24473/16, на які посилається відповідач, не можуть бути враховані під час розгляду даної справи, оскільки незаконність дій державного реєстратора та «помилка» держави не спростовують факт недійсності оспорюваного правочину. Крім того, апеляційний суд в даному випадку вважає за необхідне вказати, що придбання спірної квартири ОСОБА_1 відбулось не тільки з вини державного реєстратора, який не виявив наявний в державному реєстрі арешт на майно ОСОБА_6 , а й з власного недогляду відповідача, оскільки останній не був позбавлений можливості перевірити наявність обмежень на розпорядження квартирою, в тому числі, і щодо обмежень, встановлених щодо попередніх власників квартири, а саме ОСОБА_6 .

Зазначені обмеження існували в державному реєстрі з 29 листопада 2018 року (а.с.30, Т.1), тобто, були наявні на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 станом на 05 травня 2019 року. Проявляючи розумну обачність, відповідач міг виявити зазначені обмеження до укладання договору купівлі-продажу, оскільки дані державного реєстру речових прав є відкритими.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 в частині того, що накладення арешту на все майно та грошові кошти, що знаходяться на рахунках ОСОБА_6 , є таким, що не враховує інтереси ОСОБА_5 , яка на момент постановлення ухвали про забезпечення позову перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 .

У даному випадку відповідач не звернув уваги, що жодних повноважень діяти в інтересах ОСОБА_5 він не має. У разі якщо учасник справи, тобто, ОСОБА_5 вважала б, що ухвала про забезпечення позову, якою було накладено арешт на майно, порушує її права та інтереси, вона не була позбавлена права оскаржити її, однак, таким правом не скористалася.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що суду не надано доказів, що позивач пред`явив вимоги до ОСОБА_6 про продаж належної йому частки, а він від цього відмовився, а також щодо відмови інших співвласників від придбання належної боржнику частки квартири.

У той же час, особа, яка вважає свої права порушеними, має право на власний розсуд обрати спосіб захисту цих прав. У даному випадку ОСОБА_3 має на меті захистити своє право шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу, і такий спосіб захисту передбачений та гарантований законом. Питання щодо виділу частки зі спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї можливе лише у разі, коли це майно перебуває у власності особи, а у даному випадку квартира вибула з власності ОСОБА_6 на підставі правочину, який визнаний судом недійсним. За таких обставин, посилання ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 554/14897/15-ц є безпідставними.

Серед іншого, ОСОБА_1 посилається на постанову Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц. Однак, у цій справі позов заявлений з інших підстав та за інших правовідносин, а саме судом досліджувалося питання щодо удаваності правочину.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, ОСОБА_3 не заявляв вимогу про застосування реституції та суд у своєму рішенні її не застосовував. А, відтак, доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував ст. 216 ЦК України, є необґрунтованими. Посилання суду на вказану норму матеріального права у мотивувальній частині рішення не свідчить про те, що квартира підлягає поверненню ОСОБА_3 . Вимога про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України позивачем також не заявлялася і судом не розглядалась, а, відтак, і посилання відповідача на постанови Верховного Суду у справах № 910/14751/17, № 488/5027/14-ц, № 488/6211/14-ц, № 522/2202/15-ц, № 183/1617/16, № 522/7636/14-ц, № 466/6084/13-ц, № 466/6084/13-ц є необґрунтованим.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи та доводами апеляційної скарги не спростовуються, рішення суду ухвалено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 29 квітня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.