ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 517/320/20

Апеляційне провадження № 22-ц/813/6097/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Сєвєрової Є.С., Ващенко Л.Г.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 19 листопада 2020 року, постановлене під головуванням судді Гончар І.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та відзиву на позов

У липні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.2-4).

Позовні вимоги мотивовані тим, що за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 26 липня 2010 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 30 квітня 2020 року має заборгованість у розмірі 126 553,99 грн., з яких:

- заборгованість за тілом кредиту 4 350 грн.;

- заборгованість за відсотками 113 401,42 грн.;

- пеня 2 300 грн.;

- штраф (фіксована частина)- 500 грн.;

- штраф (процентна складова) 6 002,57 грн.

Зазначену суму заборгованості та судові витрати банк просив суд стягнути з відповідача (а.с.2-4).

Відповідачка ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала, посилаючись на відсутність належних доказів на підтвердження обґрунтованості вимог банку (а.с.66-68, 99-103).

Представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 надав суду заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що останній платіж був здійснений 21 лютого 2016 року, а з позовом банк звернувся 09 липня 2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності (а.с.95-96).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 19 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності з огляду на те, що останній платіж здійснено відповідачем 14 березня 2016 року, а з позовом до суду звернувся лише 09 липня 2020 року (а.с.144-147).

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, та відзиву на скаргу

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 19 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі.

В обґрунтування скарги представник банку посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що останній платіж був здійснений відповідачем 17 серпня 2017 року (поповнення готівкою в сумі 500 грн.) та 02 травня 2018 року здійснено погашення заборгованості, поповнення картки на суму 200 грн. (а.с.149-151).

У відзиві на скаргу представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на автоматичне списання грошових коштів банком без активної волі відповідачки 17 серпня 2017 року. Платіж 02 травня 2018 року здійснений в рамках договірного списання та поза межами строку дії платіжної картки (а.с.168-169).

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову, з огляду на таке.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом установлено, що 26 липня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.19).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодилась, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась з договором до його укладення, погодилась з його умовами.

Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, остання крім особистих даних ОСОБА_1 не містить будь-якої інформації щодо виду платіжної картки, що виявила бажання оформити ОСОБА_1 , бажаного розміру кредитного ліміту. Будь-яких даних про видачу платіжної (кредитної) картки, її виду, строку діїта який рахунок відкривається на ім`я заявника анкета не містить.

Разом з тим, 26 липня 2010 року ОСОБА_1 підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій визначено тип картки; пільговий період, валюта карткового рахунку, базова відсоткова ставка; строк внесення щомісячних платежів, розмір неустойки тощо (а.с.20).

Старт карткового рахунку відбувся 26 липня 2010 року та в той же день встановлено кредитний ліміт у розмірі 1 000 грн., який неодноразово змінювався: до 20 серпня 2011 року у бік збільшення 5 000 грн., а з 25 липня 2015 року у бік зменшення, 16 січня 2020 року кредитний ліміт 0 грн. (а.с.135).

26 липня 2010 року ОСОБА_1 була надана кредитна картка № НОМЕР_1 , термін дії якої до березня 2014 року. В подальшому картка була перевипущена 13 березня 2014 року зі строком дії до жовтня 2017 року (а.с.18). Інших даних щодо виданих карток матеріали справи не містять.

За розрахунком заборгованості за договором №б/н від 26 липня 2010 року, укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 30 квітня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 126 553,99 грн., з яких:

- заборгованість за тілом кредиту 4 350 грн.;

- заборгованість за відсотками 113 401,42 грн.;

- пеня 2300 грн.;

- штраф (фіксована частина)- 500 грн.;

- штраф (процентна складова) 6 002,57 грн. (а.с.10-16).

До позовної заяви банком на підтвердження своїх вимог також додано виписка з рахунку, витяг з Умов та правил надання банківських послуг та наказ про їх затвердження (а.с.10-16, 21-44,45-46).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк пред`явив позов після спливу позовної давності, про застосування наслідків якої було заявлено відповідачем; указаний строк необхідно відраховувати з 14 березня 2016 року дати останнього платежу, який здійснила відповідачка.

Проте з таким висновком суду інстанцій погодитися не можна, оскільки вони ухвалені внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у спірному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника від 26 липня 2010 року процентна ставка не зазначена, однак вона визначена у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 26 липня 2010 року, яка підписана ОСОБА_1 (а.с.19,20).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитом та неустойку.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26 липня 2010 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» як невід`ємну частину спірного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що ці документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами саме у зазначених банком розмірах і порядку нарахування (зокрема, щодо підвищення процентної ставки банком).

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин також неможливо застосувати правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин (26 липня 2010 року) до моменту звернення до суду з позовом (09 липня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Банк не довів суду, що саме надані Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та брав на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем розмірі.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору.

Тому витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, які не містять підпису відповідачки, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26 липня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

Разом з тим, ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, сторони обумовили у письмовому вигляді в довідці про умови кредитування від 26 липня 2010 року (а.с.20).

Таким чином, сторони ( ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк») погодили умови, порядок і строк виконання зобов`язання, визначили розмір процентів за користування коштами та досягли згоди з усіх істотних умов за договором від 26 липня 2010 року.

Підписавши довідку про ознайомлення із умовами кредитування, відповідачка погодилася у письмовому вигляді з умовами кредитування, які передбачали сплату процентів за користування кредитними коштами, відповідальність за невиконання зобов`язання, а також відповідальність у вигляді штрафів за порушення сплати обов`язкових платежів (500 грн. + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом).

Встановивши, що на підтвердження укладеного кредитного договору банк надав заяву-анкету від 26 липня 2010 року та довідку про умови кредитування від 26 липня 2010 року, факт підписання яких не спростований відповідачкою, довідку про видачу кредитних карток, виписку з рахунку про рух коштів, за якою позичальник ОСОБА_1 протягом спірного періоду використовувала отримані від банку гроші, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про укладення сторонами кредитного договору від 26 липня 2010 року, за яким банк надав, а позичальник ОСОБА_1 отримала кредитні гроші та певний час користувалась ними.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України банк у позовній заяві не пред`явив.

Щодо позовних вимог про стягнення тіла кредиту

05 серпня 2020 року представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав до суду заяву, у якій просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності, посилаючись на те, що останній платіж був здійснений 21 лютого 2016 року (а.с.95-96). Отже, сторона відповідача не заперечувала факту отримання кредитного ліміту на кредитну картку та користування кредитними коштами, рішення суду першої інстанцій не оскаржувала.

Надання кредиту відповідачу у розмірі 4 350 грн. підтверджується наданими банкомдоказами:

- випискою з рахунку про рух коштів, з якої вбачається, що відповідачка користувалась кредитними коштами та періодично здійснювала погашення кредиту (а.с.10-16);

- розрахунком заборгованості, який повністю узгоджується з випискою з рахунку (а.с.5-9).

Оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування вказаного розрахунку та повернення банку кредитного ліміту у розмірі, обумовленому у позові, що є його процесуальним обов`язком, то наявні правові підстави для покладання на відповідача обов`язку сплатити на користь банку тіло кредиту у розмірі 4 350 грн.

Щодо стягнення відсотків за користування кредитом

Згідно з довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 26 липня 2010 року ОСОБА_1 ознайомлена з фінансовими умовами надання цієї платіжної картки, умовами кредитування, що підтверджується її особистим підписом (а.с.20).

З вказаної довідки вбачається, що базова процентна ставка (нараховується на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів в році) становить 2,5 % на місяць (30 % річних). Розмір щомісячних платежів та термін їх внесення (що включають плату за користування кредитних коштів у звітному періоді) становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, до 25 числа місяця, наступного за звітним. Також у довідці встановлено відповідальність у вигляді пені та штрафів за порушення сплати обов`язкових платежів.

З розрахунку заборгованості, наявного в матеріалах справи, вбачається, що станом на 30 квітня 2020 року загальна заборгованість відповідача за процентами, нарахованими за період з 26 липня 2010 року по 30 квітня 2020 року становить 113 401,42 грн. (а.с.5-9).

Розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом є чітким, повним та розгорнутим по періодам платежів. Відомості указаного розрахунку узгоджуються з відомостями виписки по рахунку ОСОБА_1 за період з 26 липня 2010 року по 07 травня 2020 року (а.с.10-16). Даних на його спростування матеріали справи не містять.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року ( справа № 202/4494/16-ц), припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Відповідно до п.3.3 Положення про здійснення операцій з використанням платіжних засобів, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін та в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під платіжні засоби, установлюється договором.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 картка діє в межах визначеного нею строку. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця.

Отже, зі спливом строку дії картки закінчується і строк кредитування.

Як вбачається з довідки банка строк дії картки НОМЕР_2 закінчився 10/17 (а.с.18).

Суду не надано доказів пролонгації картки, продовження строку кредитування, а тому строк кредитування за кредитним договором у цій справі закінчився 31 жовтня 2017 року.

Відтак, правові підстави для стягнення заборгованості по відсоткам, нарахованим за період з 01 листопада 2017 року по 30 квітня 2020 року, відсутні, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, а саме: з листопада 2017 року.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України апеляційний суд вважає за необхідне врахувати при виборі і застосуванні норм права для вирішення даного спору.

За таких обставин, ураховуючи той факт, що у даному випадку строк кредитування закінчився 31 жовтня 2017 року, стягненню підлягає заборгованість за процентами, яка утворилась станом на 31 жовтня 2017 року.

Разом з тим, з розрахунку заборгованості вбачається, що з 01 вересня 2014 року банк збільшив процентну ставку, а саме:

-з 01 вересня 2014 року по 01 квітня 2015року 34,8 % річних;

-з 01 квітня 2015 року по 31 жовтня 2017 року (закінчення строку кредитування) 43,2% річних (а.с.5-9).

При цьому, матеріали справи не містять узгодження сторонами підвищення відсоткової ставки, після визначення її сторонами 26 липня 2010 року на рівні 30 % річних.

Частиною 3 ст.1056-1 ЦК України визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Отже, відсоткова ставка, що підлягає застосуванню складає 30% річних.

Аналізуючи розрахунок заборгованості, наданий позивачем, апеляційний суд враховує, що загальна заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4 350 грн., який складається із поточної заборгованості за тілом кредиту 4 232,27 грн. та простроченої заборгованості за тілом кредиту 117,73грн., яка залишалася незмінною з квітня 2017 року, після січня 2018 року повністю віднесена до простроченої заборгованості за тілом кредиту. У зв`язку з закінченням строку дії картки та відповідно строку кредитування 31 жовтня 2017 року, після цієї дати банк не міг нараховувати проценти за користування кредитом.

Щодо стягнення неустойки

На підставі підписаної відповідачкою довідки про умови кредитування від 26 липня 2010 року позивачем нарахована неустойка, зокрема:

-штраф за порушення строків погашення кредиту у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та процентна складова 5% від суми заборгованості по кредиту;

-пеня за несвоєчасне погашення заборгованості.

Разом з тим, позовні вимоги про стягнення заборгованості за пенею у розмірі 2 300 грн. та штрафами, що нараховані за порушення строків виконання кредитних зобов`язань, колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

У ст. 61 Конституції Українипередбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як вбачається з довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, для позичальника запроваджено обов`язок зі сплати як пені за невчасне погашення заборгованості, так і штрафу при порушенні термінів платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів.

Враховуючи викладене, відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, що підлягає застосуванню в оцінці спірних правовідносин.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла до висновку про неможливість одночасного стягнення з відповідача штрафу та пені у межах відповідальності за зобов`язаннями за кредитним договором, за одне і те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань. Тому вважає за можливим стягнення лише пеню.

При цьому, як зазначалось вище, нарахування неустойки після закінчення строку кредитування є безпідставним. Станом на 31 жовтня 2017 року загальна сума заборгованості по пені склала 300 грн. (а.с.8).

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Частиною 5 ст.261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Виходячи з вимог ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18).

Якщо договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України позивач не мав права нараховувати проценти за кредитом та пеню, то вимоги про стягнення таких процентів є необґрунтованими.

Отже, відсутні правові підстави для застосування позовної давності про стягнення відсотків та пені за період з листопада 2017 року по 30 квітня 2020 року, штрафів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, відмовивши у задоволенні позову з причин пропуску строку. При цьому, суд виходив з того, що останній платіж здійснений 14 березня 2016 року, в той час як з виписки з рахунку вбачається, що останній платіж в межах строку кредитування був здійснений відповідачем 17 серпня 2017 року, а саме: поповнення готівкою в терміналі самообслуговування: Одеса, пл.Грецька, буд.3 корп.4 універсам Таврія-В ТЦ Афіна, платник: тел: ( НОМЕР_3 (а.с.11).

Зазначений платіж здійснений відповідачкою за її волею, а не в автоматичному режимі, як посилається представник відповідачки, з огляду на таке. Вказаний платник періодично здійснював поповнення рахунку, про свідчить виписка з рахунку (21 лютого 2016 року, 24 березня 2017 року, 17 серпня 2017 року). Зазначений номер телефона періодично поповнювався через Приват24, як то: 25 вересня 2013 року, 18 жовтня 2013, 29 жовтня 2013, 30 жовтня 2013 року, 23 листопада 2013 року 29 грудня 2013 року, 03 березня 2014 року тощо (а.с.10-16). Крім того, представник відповідача в заяві про застосування строків позовної давності, пославшись на останній здійсненний платіж 21 лютого 2016 року, також зазначив цього платника, тобто визнав здійснення відповідачкою зазначеного платежу (а.с.95-96).

Здійснивши 17 серпня 2017 року платіж в розмірі 500 грн., строк позовної давності перервався.

Платіж від 02 травня 2018 року судом апеляційної інстанції не враховується, оскільки здійснений в автоматичному режимі поза межами строку кредитування.

З позовом до суду банк звернувся 09 липня 2020 року (а.с.2). Матеріали справи не містять інших даних, зокрема конвертів тощо.

Отже, враховуючи вищенаведене, в межах строку кредитування та строків позовної давності підлягають задоволенню вимоги банка з 09 липня 2017 року по 31 жовтня 2017 року.

В межах строку позовної давності позивач має право на стягнення з відповідачки тіла кредиту у розмірі 4 350 грн. та відсотків за період з 09 липня 2017 року по 31 жовтень 2017 року у розмірі 416,88 грн. При цьому, при розрахунку відсотків суд виходив з такого розрахунку: (4 350 х 30%) : 360) х 115, де:

- 4 350 грн. - тіло кредиту;

- 30 % - розмір процентної ставки на рік, з розрахунку 2,5% базової ставки в місяць, встановленої у довідці про умови кредитування;

- 360 - розрахунок кількості днів у році за умовами довідки;

- 115 кількість днів у періоді з 09 липня по 31 жовтня 2017 року.

Відносно стягнення пені в розмірі 300 грн., яка виникла станом на 31 жовтня 2017 року, позивачем пропущено строк позовної давності, який встановлений п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, про застосування якого просить відповідач.

Отже, суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову банку з підстав спливу позовної давності, не звернув уваги, що за вимогами банку про стягнення тіла кредиту та відсотків за період з липня 2017 року по жовтень 2017 року позовна давність не сплинула; вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом та пені з листопада 2017 року та штрафів є по суті безпідставними.

Доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції. Тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню, а позов банку частковому задоволенню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Оскільки суд першої інстанцій неправильно застосував норми матеріального права, оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, а тому відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову. Зокрема, з відповідача на користь банку підлягає стягненню неповернута сума кредиту у розмірі 4 350 грн. та відсотки за період з 09 липня 2017 року по 31 жовтня 2017 року у розмірі 416,88 грн. У задоволенні решти вимог необхідно відмовити:

- щодо стягнення відсотків та пені за період з 01 листопада 2017 року по 30 квітня 2020 року, штрафів з підстав необґрунтованості;

- щодо стягнення відсотків та пені за період з 26 липня 2010 року по 08 липня 2017 року з підстав пропуску строку позовної даності.

Щодо судового збору

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Розмір задоволених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» складає 4 % (4 766,88 грн. х 100 % / 126 553,99 грн).

За подання позовної заяви банком сплачено 2 102 грн. судового збору, за подання апеляційної скарги 3 153 грн., а всього 5 255 грн. Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати зі сплати судового збору у розмірі 210,20 грн. (5 255 грн х 4 % / 100 %).

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 19 листопада 2020 року скасувати.

Позов акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: Одеська область, Захарівський (колишній Фрунзівський) район, с.Загір`я, РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місце знаходження: м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, ) заборгованість за кредитним договором б/н від 26 липня 2010 року у розмірі 4 785 грн. (чотири тисячі сімсот вісімдесят п`ять гривень), з яких:

-заборгованість за тілом кредиту - 4 350 грн. (чотири тисячі триста п`ятдесят гривень);

-відсотки за період з 09 липня 2017 року по 31 жовтень 2017 року 416,88 грн. (чотириста шістнадцять гривень вісімдесят вісім копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: Одеська область, Захарівський (колишній Фрунзівський) район, с.Загір`я, РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (місце знаходження: м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, ) судовий збір у розмірі 210,20 грн. (двісті десять гривень двадцять копійок).

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 30 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: