Номер провадження 22-ц/804/998/21
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року

м. Бахмут

справа № 234/15067/19

провадження № 22-ц/804/998/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Никифоряка Л.П.

при секретарі Цимбал Д.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмут цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики (суддя Сухоручко Ю.О.), ухваленого в приміщенні суду в місті Краматорськ Донецької області,

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 07 березня 2016 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором позики отримали у нього в борг грошові кошти в розмірі 17000 доларів США, які зобов`язалися повернути йому 17.03.2017 року.

21 вересня 2016 року ОСОБА_3 повернула позивачу частину позики в розмірі 7500 доларів США, іншу частину боргу відповідачі відмовляються повернути.

Враховуючи, що відповідачі не в повному обсязі сплатили суму боргу, з них в солідарному порядку підлягає стягненню 9500 доларів США, що на день подання заяви по курсу НБУ 25, 2634 складає 240002,30 грн., а також проценти на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 15297,68 грн.; індекс інфляції за час прострочення з 08.03.2017 року по 03.09.2019 року в розмірі 62156,06 грн., а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 17931,00 грн., а всього 335387,04 грн.

Просив стягнути з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики у загальному розмірі 335387,04 грн., а також відшкодувати сплачений ним судовий збір у розмірі по 1676, 94 грн. з кожного.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 13 січня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 07 березня 2016 року 9500 доларів США, що на день подання позовної заяви складає 240002,30 грн., проценти у розмірі 15297,68 грн., три проценти річних від простроченої суми в 17931,00 грн., а всього 273230,98 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі по 1676,94 грн. з кожного.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 8500 доларів США, що на день подання позову складає 214710 грн., стягнути з неї на користь позивача 1000 доларів США, що на день подання позову складає 25260 грн., в частині штрафних санкцій відмовити.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Звертає увагу, що на початку 2016 року фактичні сімейні стосунки з ОСОБА_2 вже були припинені, вони проживали окремо, не мали спільного бюджету та не вели спільне господарство.

Посилається на положення статтей 11, 14, 1046, 1047 ЦК України та зазначає, що приблизно у березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з проханням, щоб вона разом із ним написала боргову розписку ОСОБА_1 про позику грошей у розмірі 8500 доларів США, мотивуючи це тим, що йому потрібні гроші для підприємницької діяльності. Оскільки вона на той час також мала потребу у грошах , разом з ОСОБА_2 написала боргову розписку ОСОБА_1 на суму 17000 доларів США.

Також звертає увагу, що гроші позичались не в інтересах сім`ї, що вбачається з тексту розписки, адже вона не містить таких вказівок.

Наприкінці вересня 2016 року нею особисто повернуто ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 7500 доларів США, про що зазначено у розписці. Шлюб с ОСОБА_2 розірвано 28 лютого 2017 року.

Зазначає, що судом помилково не прийнято до уваги факт припинення фактичних шлюбних відносин з січня 2016 року, від якого залежить виникнення, зміна та припинення майнових прав співвідповідачів, не досліджено відповідь з Ясногірського Старостинського округу щодо фактичного місця проживання ОСОБА_3 , безпідставно відхилено клопотання про допит свідків.

Посилається на положення статтей 65 СК України, 540 ЦК України, правову позицію Верховного Суду України у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12, та зазначає, що в розписці відсутні вказівки щодо солідарного обов`язку боржників погасити борг, а отже частки учасників боргового зобов`язання у даному випадку є рівними.

Оскільки станом на час звернення до суду з позовом вона виконала свій обов`язок частково у розмірі 7500 доларів США, залишок її частки боргу складає 1000 доларів США.

За відсутності у борговій розписці застережень щодо штрафних санкцій, вважає що вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних задоволенню не підлягають, крім того у рішення суду не наведено розрахунок сум, які підлягають примусовому стягненню.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи не надходив.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причину не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, причину не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Губенко О.В. у засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

07 березня 2016 року відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за договором позики отримали у позивача в борг грошові кошти в розмірі 17000 доларів США, які зобов`язалися повернути до 17.03.2017 року.

21 вересня 2016 року ОСОБА_3 повернула позивачу суму позики в розмірі 7500 доларів США, що підтверджується розпискою написаною власноруч ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оригінал якої був досліджений в судовому засіданні. (а.с.11).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі позичили у позивача кошти, кожний з них безпосередньо підписав боргову розписку, а тому залишок заборгованості підлягає солідарному стягненню. Крім того, за відсутності застережень у розписці про безпроцентність боргу, розрахунок відсотків за користування коштами слід проводити виходячи із облікової ставки НБУ, а також враховуючи порушення відповідачами строку виконання грошового зобов`язання слід стягнути також і та 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 березня 2016 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором позики отримали у позивача в борг грошові кошти в розмірі 17000 доларів США, які зобов`язалися повернути йому 17.03.2017 року.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Оскільки позичальники умов договору позики щодо своєчасного повернення повної суми боргу не виконали, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості.

Щодо оцінки доводів апеляційної скарги у частині стягнення боргу за договором позики із відповідачів солідарно, апеляційний суд виходить із наступного.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Разом із тим, нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Словник української мови визначає слово «союз» як тісну єдність, тісний зв`язок між ким-, чим-небудь [Словник української мови: в 11 томах. - Том 9, 1978. - Стор. 478].

Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Дійсно, відповідно до змісту статті 541 ЦК України, солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Отже, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

Судом встановлено, що відповідачі , перебуваючи у шлюбі, спільно позичили у позивача кошти у сумі 17000 доларів США, про що була складена відповідна розписка, яка не містить будь-яких застережень щодо часткової відповідальності кожного із подружжя, а навпаки містить вказівку про спільність їх намірів («ми позичили»).

Твердження відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні, що кожний із подружжя позичав 8500 доларів США на власні потреби належними доказами не підтверджені та спростовується змістом самої боргової розписки.

Посилання представника відповідача ОСОБА_3 у скарзі, на постанову Верховного Суду від 19.06.2013 року № 6-55 цс, також не може бути прийнято судом до уваги, оскільки у наведеній постанові судом було встановлено, що один з подружжя не надавав згоди на укладання договору позики, тоді як у справі , що переглядається апеляційним судом відповідач ОСОБА_3 сама є стороною такого договору разом із чоловіком, а тому несе саме солідарну відповідальність за його неналежне виконання.

Посилання у скарзі, на ті обставини, що ОСОБА_3 21.09.2016 року віддала позивачеві 7500 доларів США у рахунок повернення саме її частини боргу, також не заслуговує на увагу, оскільки, як на час укладання договору позики так і на час повернення частини коштів вона перебувала у шлюбі із ОСОБА_2 , а отже ці кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 28 лютого 2017 року, актовий запис №21 (а.с. 94).

Апеляційний суд зауважує, що фактичне проживання подружжя разом чи окремо, за відсутності факту розірвання шлюбу, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, щодо солідарного характеру відповідальності відповідачів за договором позики від 07.03.2016 року, оскільки стаття 60 СК України та стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що частину боргу у розмірі 9500 доларів США за договором позики відповідачами своєчасно не повернуто, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідачів залишку боргу у солідарному порядку.

Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного розрахунку 3% річних апеляційний суд вважає необґрунтованими та погоджується з розрахунком позивача, відповідно до якого розмір 3% річних складає 17931,00 грн. та розраховується за наступною формулою: 240002,3 грн. х 3% річних / 100% / 365 днів х 909 днів = 17931, 13 гривень.

Щодо стягнення з відповідачів процентів за користування отриманими в борг коштами у розмірі 15297,68 грн., нарахованими відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті, то апеляційний суд не може погодитися з висновком суду у цій частині з огляду на таке.

Суд встановив, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Задовольняючи ці позовні вимоги та визначаючи розмір процентів за користування від суми позики, суд першої інстанції виходив із рівня облікової ставки НБУ.З такими висновками погодитися неможливо, оскільки вона суперечать правовим висновкам , наведеним у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 14-465цс18, які є обов`язковими для застосування судами .

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» (далі Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют.

Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо.

Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні.

Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що правові підстави для стягнення з відповідачів відсотків на користування коштами на підставі частини першої статті 1048 ЦК України у розмірі 15297,68 грн. відсутні. В іншій частині рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам матеріального та процесуального права та апеляційна скарга не містить доводів, які є безумовної підставою для його скасування.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що ціна позову складає 335387, 04 грн., позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 3353, 87 грн.

Враховуючи висновки апеляційного суду за результатами розгляду справи, позов ОСОБА_1 задоволено на 257933, 3 грн, що складає 77% від суми позову.

Таким чином з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 слід стягнути на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у загальному розмірі 2582,48 грн, тобто по 1291,24 грн з кожного.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 січня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за договором позики у розмірі 15297, 68 гривень скасувати, в частині розподілу судових витрат змінити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення процентів за договором позики у розмірі 15297, 68 гривень відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1291 гривня 24 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1291 гривня 24 копійки.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Я.В. Хейло

Судді: О.А. Мірута

Л.П. Никифоряк