ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3732/21 Справа № 210/5273/20 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач- ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року, ухваленого суддею Хлистуненко О.В. у місті Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 16 грудня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до заяви б/н від 10.11.2006 року ОСОБА_1 підписав заяву з метою отримання банківських послуг. Відповідач при підписані анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», складає між ним і Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі. Відповідач, взяті на себе зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 22574,70 грн., та судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 16687 /шістнадцять тисяч шістсот вісімдесят сім/ гривень 84 /вісімдесят чотири/ копійок.

Стягнутор з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» суму сплаченого судового збору в розмірі 2102,00 /дві тисячі сто дві/ гривні.

В решті позовних вимог відмовлено.

Позивач, АТ КБ «ПриватБанк», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість судового рішення, ухваленого без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норм процесуального і матеріального права, ставить питання про його скасування в частині відмови у стягненні процентів з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог в повному обсязі.

Скаржник не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, вказуючи на те, що суд не звернув уваги, що в анкеті-заяві позичальника значена базова процентна ставка 2,5 на місяць, зазначено найменування банківського продукту: «Кредитна картка універсальна», валюта картки, номер кредитної картки тощо, що свідчить про узгодження сторонами умов при укладені кредитного договору. Окрім того, дія кредитного договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, часткове погашення заборгованості.

Також, позивач вказує на те, що Банк виконав умови договору та у виписці по рахунку проінформував відповідача про зміну відсотків по кредиту, натомість позичальник не звертався до Банку із письмовими заявами про розірвання кредитного договору а продовжував робити зняття та погашення коштів, а отже відповідач прийняв нові Тарифи та погодився з їх зміною, оскільки його дії вказують на прийняття пропозиції.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що Банк надав відповідачу кредит, а останній його не повернув, не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Позивач наголошує на тому, що суд першої інстанції ігнорує той факт, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Позивач зазначає, що Банком надані усі належні докази по справі, а тому при ухваленні рішення суд порушив норми ст.ст.76-77 ЦПК України, ст..ст.207,209,634,639, 1054-1056 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту не оскаржується і в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 10.11.2006 року між Закритим Акціонерним Товариством КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого став ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а на теперішній час АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), та ОСОБА_1 було підписано заяву б/н, з метою отримання банківських послуг (а.с.63).

Відповідно до підписаної заяви відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 2100 грн. на платіжну картку з базовою процентною ставкою у розмірі 36% з розрахунку 360 днів в році на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом відповідача у Заяві.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором своєчасно та належним чином не виконував, в результаті чого, станом на 15.07.2020 року заборгованість становить 22574,70 грн., яка складається з наступного: 16 687,84 грн. заборгованість за тілом кредиту та заборгованість за поточним тілом кредиту; 5886,86 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Вказані суми підтверджуються розрахунком заборгованості, наданим позивачем до матеріалів справи (а.с.5-29).

Згідно наданої позивачем довідки, ОСОБА_1 отримав банківські картки НОМЕР_1 , дата відкриття 10.11.2006 року, термін дії до 11/13 року; НОМЕР_2 , дата відкриття 14.10.2014 року, термін дії до 06/18 року; НОМЕР_3 , дата відкриття 06.07.2018 року, термін дії до 01/22 (а.с.62).

Умови кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ім`я ОСОБА_1 змінювались (а.с. 61).

В матеріалах справи міститься виписка по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 27.11.2006 року по 01.07.2020 року, з якої вбачаються операції за картками, зокрема, зняття готівкових коштів, придбання товарів, поповнення карткового рахунку, тощо (а.с.30-60).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом, виходив з того, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів того, що між сторонами у письмовому вигляді було погоджено розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було порушено вимоги ст.ст.1049,1054 ЦК України, в зв`язку з чим, позивач має право вимагати погашення наданого відповідачу кредиту.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.

З підписаної відповідачем заяви без № від 10.11.2006 року вбачається, що ОСОБА_1 отримав кредитну карту: тип карти: НОМЕР_4 , валюта гривня, тип кредитного ліміта: фінансовий, сума кредитного ліміта- 2100, базова процентна ставка 36% з розрахунку 360 днів в році, строк дії кредитного ліміта відповідає строку дії картки, порядок погашення заборгованості кожного місячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитись, як шляхом внесення коштів на картку клієнта так і списанням Банком коштів з Дебітної карти № НОМЕР_5 . Також в заяві зазначено номер кредитної картки НОМЕР_1 , яку отримав відповідач (а.с.63-зворот).

З довідки про надання ОСОБА_1 кредитних карток за кредитним договором №б/н, вбачається, що строк дії картки № НОМЕР_1 , зазначеній в заяві, закінчується 11/13, тобто, останнім днем діє картки є 30 листопада 2013 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 10.11.2006, укладеного між Банком та ОСОБА_1 , зробленим станом на 31.05.2015 року вбачається, що на день закінчення строку дії кредитної картки № НОМЕР_1 у позичальника відсутня заборгованість, як за тілом кредиту, так і за відсотками, в розрахунку зазначено нулі (а.с.5-зворот).

Окрім того, з матеріалів справи видно, що другу кредитну картку за № НОМЕР_2 ОСОБА_1 отримав 14.10.2014 року, майже через рік після закінчення строку дії першої картки, термін дії цієї картки до 06/18 року (а.с.62).

З зазначеного вище розрахунку заборгованості станом на 31.05.2015 року вбачається, що заборгованість за тілом кредита та за відсотками зявилась у позичальника з 26.01.2015 року (тіло-2233,96 грн., проценти -58,8 грн.) (а.с.8). Станом на 31.05.2015 року заборгованість згідно розрахунку становила 4163,18 грн., з яких -4032,88 грн. тіло кредиту, 130,30 грн. заборгованість за відсотками (а.с.11-зворот.).

В подальшому відповідач отримав третю кредитну картку за № НОМЕР_3 , дата відкриття 06.07.2018 року, термін дії до 01/22.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлену законом, розмір та підстави стягнення якоих визначаються актами законодавства, та договірні, розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі.

Апеляційним переглядом перевірено та встановлено, що на час дії першої кредитної картки № НОМЕР_1 (по 30 листопада 2013 року), яка була отримана відповідачем при заповленні та підписанні заяви 10.11.2006 року, в якій сторонами була узгоджена базова процентна ставка 36 % на рік у відповідача була відсутня заборгованість, як за тілом кредиту, так і за процентами, строк дії другої кредитної карти розпочався 14.10.2014 року, заборгованість у ОСОБА_1 і за тілом кредиті, і за процентами виникла станом на 26 січня 2015 року, коли Банком в односторонньому порядку, без згоди відповідача, як позичальника, який не підписував відповідні зміни, вперше була змінена процентна ставка з 01.09.2014 року на 34,8 річних, а потім з 01.04.2015 року, збільшена на 43,2% річних.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості, зроблений останнім станом на 15.07.2020 року за неузгодженими сторонами процентними ставками (34,8% річних з 01.09.2014 та 43,2 % річних з 01.04.2015 року), оскільки під час укладення у листопаді 2006 року кредитного договору сторонами була узгоджена процентна ставка 36% річних та станом на час закінчення строку дії кредитної карти № НОМЕР_1 заборгованості не було, а іншого розрахунку заборгованості із застосуванням узгодженої у заяві процентної ставки-36 %, позивачем не надано, у зв`язку з чим колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів того, що між сторонами у письмовому вигляді було погоджено розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами, за якою нараховано борг в розмірі 5886,86 грн.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, та зазначає, що доводи позивача, викладені у скарзі у цій частині є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст.ст.374,376,381-383 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: