22-ц/804/1172/21
222/1002/20

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2021 року місто Маріуполь

справа № 222/1002/20

провадження № 22-ц/804/1172/21

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Попової С.А.,

секретар судового засідання Грішко С.В.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ»,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу адвоката Коваленко Ксенії Олександрівни, яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , на рішення Володарського районного суду Донецької області у складі судді Доценко С.І. від 12 січня 2021 року, дата складання повного тексту рішення 15 січня 2021 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ» (далі ТОВ «ГОУФІНГОУ») про захист прав споживачів та просила суд визнати недійсним індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту № /215375, укладеного між сторонами в частині пені (п.1.3 договору) в розмірі, що суттєво перевищує справедливий розмір пені, яким вважає 0,3% за кожен день прострочення.

Позовна заява мотивована тим, що 21 січня 2020 року ОСОБА_1 укладено індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту № /215375.

Після отримання цього договору, а точніше лише його індивідуальної частини, позивач дізналася, що за користування кредитом вона зобов`язана сплатити ТОВ «ГОУФІНГОУ» 675,25% річних від суми кредиту (пункт 1.3 Договору), що на її думку є явно несправедливими умовами договору.

Під час формування заявки на кредит відповідачем прихована інформація про реальну річну ставку, а визначена лише щоденна відсоткова ставка у розмірі 1,85% на день, що створювало ілюзію посильності умов договору.

Таке замовчування в повній мірі є підставою для визнання договору недійсним, оскільки в розумінні статті 230 ЦК України замовчування інформації є обманом, що має істотне значення у договорі.

Правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до них мають бути застосовані, як загальні положення ЦК України про зобов`язання та договір, так і приписи ч. 2 ст. 627 ЦК України, щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів.

Оскільки відповідач умисно вплинув на вибір користувача укласти договір, так як приховав відомості про реальну річну процентну ставку по кредиту, позивач просить суд визнати індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту №/215375 від 21 січня 2020 року недійсною, посилаючись на ст.18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 12 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ГОУФІНГОУ», третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в Донецькій області, про визнання недійсним індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту №/215374, укладеного між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ», а саме п.1.3 договору, яким визначена процентна ставка за користування кредитом.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин, цей закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, та не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця.

Таким чином, до зазначених правовідносин неможливо застосувати положення ч.2 ст. 627 ЦК України та не підлягає застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач.

Позивач не надала доказів наявності умислу в діях відповідача щодо введення її в оману щодо умов договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

15 березня 2021 року адвокат Коваленко К.О., яка діє від імені та в інтересах відповідача ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно з індивідуальною частиною спірного договору його укладено на строк 30 днів, до 19 лютого 2020 року, а додатковою угодою №2 від 17 лютого 2020 року пролонговано ще на 30 днів.

Оскільки сума кредиту становила 9 000 грн, а строк дії перевищив 30 днів, суд першої інстанції необгрунтовано послався на те, що до спірних правовідносин не можливо застосувати норми Закону України «Про споживче кредитування».

Зовнішній вигляд вебсайту відповідача не відображав відомостей про реальну річну процентну ставку за кредитним договором, в той час, коли умови договору є несправедливими, оскільки мають істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків та шкодять інтересам споживача.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач ТОВ «ГОУФІНГОУ» не скористався.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 березня 2021 року визначений склад суду: Пономарьова О.М. (суддя-доповідач), Зайцева С.А., Попова С.А.

Ухвалою апеляційного суду від 23 березня 2021 року у справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою апеляційного суду від 29 березня 2021 року у справі закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 подала заявку на отримання кредиту і 21 січня 2020 року згідно з індивідуальною частиною договору про надання фінансового кредиту № /215375, укладеного між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ОСОБА_1 , остання отримала кредит в розмірі 9 000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності.

Відповідно до пункту 1.2 договору кредит надається строком на 30 днів, тобто до 19 лютого 2020 року.

Строк дії договору 30 днів, але в будь - якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором.

За користування кредитом клієнт сплачує товариству 672,25% (процентів) річних від суми кредиту в розрахунку 1,85% (процентів) на добу.

Тип процентної ставки - фіксована (п. 1.3 договору).

Згідно з п. 1.7 договору Клієнт підтверджує, що усвідомлює, що на правовідносини за цим договором не розповсюджується дія Закону України «Про споживче кредитування».

В додатку №1 до договору про надання фінансового кредиту № /215375 зазначений графік розрахунків та орієнтована сукупна вартість кредиту, де зазначений строк, на який надано кредит 30 днів, сума кредиту 9 000 грн, фінансова процентна ставка за день користування 1,85 %, сума нарахованих процентів за користування кредитом 4 995,00 грн та до сплати 13 995,00 грн. (а.с.39-44).

Укладення договору відбулось шляхом підписання ОСОБА_1 21 січня 2020 року з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. (а.с. 39,45,47-48)

Відповідно до інформаційної довідки № 236/08 від 28 серпня 2020 року ТОВ «Платежі Онлайн», як оператор послуг платіжної інфраструктури, на сайті GOFINGO.COM.UA через платіжний сервіс «Platon» успішно проведена транзакція типу «Виплата», дата та час проведення транзакції 21 січня 2020 року 10-15 год., сума транзакції 9 000,00 грн, за якою позивач отримала 9 000 грн, обумовлені договором.

Виплата проведена на підставі договору доручення П5702/09 від 06 вересня 2018 року, укладеного між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ТОВ «Платежі онлайн». (а.с. 50, 51-58).

ОСОБА_1 не заперечувала факт укладення договору фінансового кредиту строком на тридцять днів і їй було повідомлено про сплату 1,85% на добу за користування кредитними коштами.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток. Представник позивача та третя особа подали заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Електронний договір повинен включати всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти, в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Враховуючи положення ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа, як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Також, відповідно до ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Кредит надавався позивачу на строк до 30 днів та відсоткова ставка за користування кредитними коштами була йому відома у момент укладання договору.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст.640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно зі ст. 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на вище викладене, апеляційний суд доходить висновку, що оспорюваний договір про надання кредиту, є укладеним з додержанням письмової форми та процедури, визначеної Законом України «Про електронну комерцію», та підписаний позивачем шляхом застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором, у порядку визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».

Таким чином, на підставі наданих сторонами доказів встановлено, що при зверненні до відповідача з метою укладення кредитного договору та отримання коштів, позивачем було зазначено особисті дані, а саме: номер та серія паспорта, ідентифікаційний номер, місце проживання та надсилання відповідачу копію свого паспорта.

Позивачу була надана інформація про особу та місцезнаходження кредитодавця, про форми забезпечення кредиту, про тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту.

Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі,

Таким чином, дії відповідача під час вчинення даного електронного правочину, відповідають Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

За наведених обставин, договір укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами.

Правила надання грошових коштів у кредит перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті.

Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні статей 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Вираження волі ОСОБА_1 відбулось вчиненням певних дій, та суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що наявні докази направленості волі та погодження сторонами істотних умов договору кредиту.

Також у даній справі існування кредитних правовідносин між відповідачем та ОСОБА_1 підтверджується фактичними діями з боку позичальника, а не лише самими правовими аргументами на які робив посилання позивач, оскільки згідно виписки Банку кошти в обумовленому в договір розмірі надійшли на належний позичальнику рахунок та останній маючи нагоду за умовами договору і за відсутності жодних перешкод не повернув кошти на відповідний рахунок Товариства.

Положеннями частини першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України проголошено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Встановлені в ході судового розгляду обставини і докази, надані в їх підтвердження, надали суду підстави дійти висновку про те, що зміст договору, порядок його укладення, підписання і дії сторін щодо фактичного виконання зобов`язань за договором охоплюються поняттям кредитний договір.

Доводи апеляційної скарги, що договір було укладено під впливом помилки та обману були предметом розгляду суду першої інстанції і в рішення суд навів правове обгрунтування своїм висновкам та правильно зазначив, що позивачка на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на укладення договору під впливом помилки чи обману, тобто неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та має істотне значення.

Проте таких доказів позивачем суду не надано.

У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 911/1171/18 та від 04.06.2019 року у справі № 910/9070/18.

Таким чином, суд, встановивши, що грошові кошти надавалися позичальнику в кредит на тридцять днів і її було повідомлено про сплату 1,85 % на добу за користування кредитними коштами, що вона сама визнає, та те, що позивач не надала доказів наявності умислу в діях відповідача щодо введення її в оману, суд правильно вважав, що відсутні правові підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильність висновків суду , що до зазначених правовідносин неможливо застосувати положення ст. 627 ч.2 ЦК України та не підлягає застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів» спростовуються умовами договору, який уклала позивач з відповідачем, оскільки згідно з п. 1.7 договору Клієнт підтверджує, що усвідомлює, що на правовідносини за цим договором не розповсюджується дія Закону України «Про споживче кредитування».

Доводи апеляційної скарги про несправедливість та невідповідність закону умов укладеного між сторонами кредитного договору не доведені, сам кредитний договір містить всі істотні умови характерні для такого виду договорів, та визначальним для результатів розгляду спору суд вважає те що саме позичальник за допомогою електронного підпису погодився з такою редакцією договору і отримав кошти за умовами договору кредитування.

Заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, які б призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб сторони надали пояснення та докази щодо обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень.

ОСОБА_1 беззаперечно мала можливість ознайомитися із матеріалами справи і надати докази щодо обставин яким він обґрунтовував свої вимоги, та саме позивач несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ним процесуальних дій.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Виходячи з наведених обставин, що підтверджені в судовому засіданні, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості із дотримання положень цивільного процесуального законодавства з`ясувати інші обставини у справі чи дійти висновку відмінного від того, який зробив суд першої інстанції, оскільки заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до помилкового судового рішення.

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції та вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог здійснені з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до положень частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення, питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішує.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Коваленко Ксенії Олександрівни, яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2021 року

Суддя-доповідач О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

С.А. Попова