г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/823/21
Номер провадження 2/213/936/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2021 року м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Нестеренка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 09.03.2021 звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить стягнути з відповідача ПрАТ «Інгулецький ГЗК» на її користь одноразову допомогу при звільненні у сумі 1959,58 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 115 834,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з 04.06.1970 по 19.06.2009, тобто всього 39 років 2 місяці 14 днів працювала на Інгулецькому ГЗК, звільнена з роботи була 19.06.2009 за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. 04 березня 2021 року вона дізналася про те, що оскільки стаж її роботи на підприємстві перевищує 20 років, вона має право на виплату одноразової допомоги при звільненні у розмірі 3-х місячних середніх заробітних плат. Однак, станом на момент звільнення такі кошти їй підприємством не виплачені, а сплачено одноразову допомогу лише у розмірі 350 грн., тому, оскільки її середньомісячна заробітна плата за два останні місяці перед звільненням становила 769,86 грн., вважає, що Відповідач зобов`язаний сплатити їй одноразову вихідну допомогу в розмірі 1959,58 грн. (769,86 грн. Х 3 міс. 350 грн.), а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2009 по 04.03.2021, тобто за 2934 робочих дні, який становить 115 834,32 грн., яку позивач розрахував, виходячи із середньоденної заробітної плати (сума отриманої заробітної плати за 2 останні місяці / на число фактично відпрацьованих днів у цих місяцях) Х на число робочих днів у розрахунковому періоді (769,86 грн. (21+18)/2 = 39,48 грн./день. Тому просить стягнути з відповідача саме цю суму.

Ухвалою від 12.03.2021 було відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Після отримання копії позовної заяви Відповідач в установлений нормами ЦПК України строк подав відзив на позов, в якому зазначив, що позовні вимоги Позивача про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за затримку при розрахунку є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. При цьому посилається на те, що ПРАТ «ІНГЗК» на час звільнення позивача керувався в своїй роботі Колективним договором на 2007-2008 роки, згідно з яким при звільненні працівникам, що пропрацювали від 20 років і більше, виплачувалась допомога у розмірі 3-х місячних окладів.

Позивач свої вимоги обґрунтовує умовами Галузевої угоди, але оскільки ПРАТ «ІНГЗК» не є стороною цієї Угоди і, відповідно не є її підписантом, то умови цього документу не розповсюджуються на підприємство, а тому вважає, що вимоги позивача про те, що він мав право при звільненні на вихідну допомогу у розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат, є безпідставними та необґрунтованими.

Також Відповідач заперечує про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки при розрахунку, оскільки, на його думку, через відсутність права Позивача на отримання вихідної допомоги згідно Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, така допомога йому не нараховувалась, а отже, і підстави для стягнення коштів за затримку її виплати відсутні. При цьому, Відповідач вважає, що одноразова вихідна допомога при виході на пенсію не є заробітною платою в розумінні Закону України «Про заробітну плату» і відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, а тому Позивач не може вимагати її стягнення.

Крім того, Відповідач просить врахувати, що оскільки разова допомога при звільненні не входить до фонду заробітної плати і відноситься до інших виплат, то на неї не розповсюджується положення ч.2 ст.233 КЗпП України стосовно відсутності обмежень строків звернення до суду за захистом порушеного права, а тому, позивач, який звільнився з підприємства 19.06.2009, пропустив строк звернення з позовом до суду, який відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці і відповідно сплинув 19.09.2009. Вважає, що позивач не вказує в позові поважні причини пропуску строку і не надає відповідні докази.

Одночасно із запереченнями, представник Відповідача звернув увагу суду на той факт, що різниця між розміром вихідної допомоги (1959,58 грн.) та розміром середнього заробітку за час затримки при розрахунку (115 834,32 грн.) повинна відповідати принципам співмірності і істотності суми заборгованості порівняно з середнім заробітком, при цьому послався на відповідний висновок ВСУ, який був закріплений в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23.12.2015; від 13.03.2017 у справі № 205/4041/14-ц; Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 08.08.2018 у справі № 202/1799/16-ц, тобто вважає доцільним застосувати принцип співмірності між заявленою сумою за затримку розрахунку та сумою невиплаченої вихідної допомоги.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши надані сторонами письмові докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому виходить з наступного.

Із трудової книжки позивача встановлено, що з 06.04.1970 по 19.06.2009 працювала в Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті, звільнилася за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по ст.38 КЗпП України /а.с.15-21/.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Як вбачається із довідки від 12.02.2021 про середню заробітну плату за 2 місяці, за останні 2 місяці перед звільненням, за квітень 2009 року заробітна плата склала 828,89 грн., відпрацьовано 84 години, за травень 2009 року працівник заробітку не мав (щорічна відпустка/лікарняний), середньогодинна заробітна плата позивача становить 9,87 грн., а середньоденна заробітна плата за два останні місяці перед звільненням (квітень травень 2009 року) становила 39,48 грн. /а.с.12/.

Із наданих Позивачем копії розрахункової відомості видно, що у червні 2009 року Позивачу виплачена одноразова допомога при виході на пенсію у розмірі 350,00 грн /а.с.14/.

Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Із Галузевої угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки вбачається, що Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині обумовленими окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки згідно з до п.6.14 (до якого включено зокрема непрацюючих пенсіонерів підприємства (п.6.14.2). В п.1.7. Угоди зазначено, що її норми і положення є обов`язковими для застосування, як мінімальні гарантії, при укладанні колективних договорів на підприємствах, що знаходяться в сфері дії сторін, які її підписали, і залишається чинною у випадку зміни складу, структури, найменування уповноваженого власником органу, від імені якого її укладено (п.1.5.). Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Угоди на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення Позивача, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не меньше тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Положеннями ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Як видно з тексту Галузевої угоди (п.1.1.) її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України, Федерації металургів України, господарських об`єднань, з однієї сторони, та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України в особі її Центрального комітету, з другої сторони.

Від сторони власників угоду підписано Міністром промислової політики України, Головою Фонду держмайна, Головою ради Всеукраїнського об`єднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу, Федерації металургів україни, Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдинг», Повноважним представником групи підприємств, що виробляють металопродукцію.

Інформація про те, що ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» входить до складу Гірничовидобувного дивізіону Групи Метінвест (відповідна інформація міститься на офіційному сайті //ingok.metinvestholding.com/ua), є загальновідомою і в порядку ч.2 ст.81 ЦПК України не підлягає доказуванню, тому суд вважає, що дія зазначеної Галузевої угоди розповсюджується на ПрАТ «ІнГЗК», оскільки її підписано уповноваженим представником, і застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі.

За таких обставин, суд не приймає заперечення Відповідача в тій частині, що умови Галузевої угоди не розповсюджуються на відповідача і вважає, що положення, затверджені Галузевою угодою на 2007-2008 роки, застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі.

При цьому суд критично ставиться до пояснень Відповідача стосовно того, що на підприємстві діє свій Колективний договір, укладений між Дирекцією та трудовим колективом, п.п.3.11 розділу III якого передбачена виплата одноразової матеріальної допомоги особам, які мають право на пенсію, при безперервному стажі від 20 років і більше, у розмірі 3-х місячних окладів (а не 3-х заробітних плат), оскільки відповідних доказів суду не надано.

Також суд враховує судову практику у справах даної категорії, зокрема у справі №212/908/17-ц, в якій Верховний Суд України визнав необхідність застосування до спірних правовідносин умов Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком відповідача, а не Колективного договору, положення якого погіршують становище працівника.

Отже, враховуючи, що Позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням мав понад 39 років стажу роботи на підприємстві Відповідача, тобто більше ніж 20 років, на нього розповсюджується дія пункту 6.1. Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати, у зв`язку з чим суд вважає, що Позивач правомірно звернувся до Відповідача з такою вимогою.

Вирішуючи вимогу про розмір невиплаченої позивачу одноразової вихідної допомоги при звільненні, суд погоджується із зазначеним в позовній заяві розрахунком, проведеним відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, згідно з яким середньомісячна заробітна плата обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати (39,48 грн.) на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (19,5), яке в свою чергу розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи (39, в т.ч. 21 у квітні та 18 у червні) і становить 769,86 грн.

Позивач відпрацював в підприємстві Відповідача більше 20 років, та у відповідності до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки Відповідач зобов`язаний був виплатити йому одноразову вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 2309,58 грн. Відповідач, в свою чергу, у червні 2009 року виплатив позивачу одноразову вихідну допомогу в розмірі 350,00 грн., тим самим недоплативши йому 1959,58 грн., у зв`язку з чим саме така сума підлягає до стягнення з відповідача.

Розглядаючи вимогу щодо стягнення Позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд керується наступним.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними у даному випадку є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що, оскільки Позивачу не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Також суд враховує судову практику, що склалася при розгляді судами України справ відповідної категорії.

Так, рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 05.12.2017 у справі № 213/1840/16-ц, залишеним в силі Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.02.2018, було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ПрАТ «Інгулецький ГЗК» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з підстав, аналогічних цій справі.

За приписами ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, (у даному випадку - ПрАТ «Інгулецький ГЗК»), якщо інше не встановлено законом.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені нормою КЗпП України строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, в тому числі і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому суд враховує, що відповідно до рішення ЄСПЛ «Brumarescu v. Romania» від 28.11.1999, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі» (справа «Ryabykh v. Russia» від 24 липня 2003 року).

Механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки його виплати визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з цією постановою, під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплати.

Згідно п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати при нарахуванні виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Як зазначено вище, згідно з довідкою підприємства, середньоденна заробітна плата Позивача за два останні місяці перед звільненням (квітень - травень 2009 року) становила 39,48 грн. і цей показник слід враховувати при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. А тому за весь період затримки, який становить 2934 робочих днів - з 19.06.2009 (день звільнення) по 04.03.2021 (дата здійснення розрахунку позивачем), сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 115 834,32 грн. (39,48 грн. х 2934 дні).

Відповідно до положення ч.1 ст.13 ППК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Водночас, суд вважає обґрунтованою позицію Відповідача про застосування принципу співмірності цієї суми із заявленою сумою невиплаченої вихідної допомоги, та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вважає за можливе зменшити розмір відшкодувань, визначений статтю 117 КЗпП України, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, розмір простроченої заборгованості, щодо виникла через несвоєчасну виплату Позивачу сум розрахунку при звільненні, передбачених колективним договором, становить 1959,58 грн. Позивач звільнився з підприємства Відповідача 19.06.2009 року, а до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні виплат звернувся тільки у березні 2021 року, тобто зі спливом більш ніж 11 років. При цьому, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права позивача на отримання коштів і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, позивач не обґрунтовує. Оскільки у своєму позові він посилається на умови Колективного договору та Галузевої угоди, то суд вважає, що розцінює як його обізнаність з передбаченими ними виплатами, розмір майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не зазначає.

Суд також враховує, що Відповідач заперечував проти права Позивача на отримання виплат вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому факт порушення його права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду.

При цьому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановлена судом, є в 59 разів більшою, ніж сума невиплаченої позивачу вихідної допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, яка відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має бути врахована судом, що розглядає справу.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум, суд вважає, що буде справедливим пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, відповідно до яких позивач пропрацювала на підприємстві відповідача тривалий час понад 39 років, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку 40 000 грн.

Вирішуючи заявлене Відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд виходить із наступного.

Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, у системному зв`язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена Позивачу у зв`язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами Колективного договору та Галузевої угоди при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу положень ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника Відповідача про застосування до вимог ОСОБА_1 наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже, враховуючи, що Позивачем за вимогу про стягнення одноразової допомоги судовий збір не сплачувався, він підлягає стягненню з Відповідача в дохід держави в розмірі 908,00 грн., оскільки такий розмір судового збору був мінімальним у справах майнового характеру на час звернення позивача до суду. Також підлягає частковому стягненню з відповідача на користь позивача 400,00 грн. - судовий збір, сплачений ним за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись ст.ст.97, 116, 117 КЗпП України, ст.2 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.2-5, 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст.ст.81, 141, 228-229, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , одноразову допомогу при звільненні у розмірі 1959 (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 58 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 червня 2009 року по 04 березня 2021 року у сумі 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», код ЄДРПОУ 00190905, судовий збір в сумі 908,00 гривень на користь держави за наступними реквізитами: Отримувач коштів - ГУК у Дніпропетровській області /Інгул. р-н//22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37988155, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача UA0004641, код класифікації доходів бюджету 22030101.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на повернення сплаченого судового збору 400,00 гривень.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано, або якщо апеляційну скаргу подано, то після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Дніпровського апеляційного суду через Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Інформація щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Гузєв Ігор Григорович 50074, Дніпропетровська область, м.Кривий Ріг, вул. Володимира Бизова, 5-Б;

Відповідач: ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - 50102, м. Кривий Ріг, вул. Рудна, 47.

Суддя О.М. Нестеренко