Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1802/18
Провадження № 2/553/247/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21.04.2021м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді - Новака Ю.Д.,

при секретарі - Каленіченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розмір аліментів на неповнолітню дитину, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розмір аліментів на неповнолітню дитину, в якому просила змінити розмір аліментів, стягуваних за рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02.05.2018 р. з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Франції, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 1/4 частини від усіх видів доходів (заробітку) відповідача на 15 000,00 грн. щомісяця. Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Франції, прож.: ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 15 000,00 грн. щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.

Позивач та її представник в судовому засіданні просили суд задовольнити позов. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказала, що являється матір`ю неповнолітнього сина ОСОБА_5 , батьком ОСОБА_5 є відповідач по справі, громадянин Франції ОСОБА_6 . На сьогодні виникає складність у виконанні рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 02.05.2018 року, яким на користь позивачки стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Складність у виконані рішення полягає у тому, що державному виконавцю невідоме точне місце роботи ОСОБА_2 . Також позивач ОСОБА_1 вважає, що матеріальний стан відповідача ОСОБА_2 покращився, зокрема тому, що останній придбав нерухоме майно, яке знаходиться в Подільському районі м. Полтави та отримує дохід від надання ним в оренду нерухомого майна. При цьому позивач зазначала суду, що на час розгляду справи її дохід складає біля 10000 грн. щомісячно, близько 3000 грн. з яких вона щомісячно витрачає на утримання спільного з відповідачем сина ОСОБА_5 . Зазначила, що на сьогодні розмір аліментів які стягуються на утримання їхнього спільного з відповідачем сина складає близько 2700 грн. Розмір аліментів які вона хоче щоб стягували з відповідача пов`язаний з тим, що вона бажає возити сина на відпочинок.

Відповідач в судове засідання не з`явився надавши заяву про розгляд справи без його участі та в якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог щодо нього. Представник відповідача просила суд відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача суду пояснила, що ОСОБА_6 є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_5 . Також відповідач добровільно утримує ще двох своїх неповнолітніх дітей, сина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Тривалий час ОСОБА_6 проживав в м. Полтаві, в Подільському районі однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 . На час розгляду справи судом відповідач не приїжджає до України з огляду на карантині обмеження. Сталого доходу відповідач не має, проте має на утриманні ще двох неповнолітніх дітей, а також похилий вік та стан здоров`я який з віком значно погіршився.

Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України- суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст. ст. 76-83 ЦПК України- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що позивач тривалий час проживала з відповідачем однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу.

Від вказаних відносин сторони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції від 27 січня 2015 року, актовий запис № 28. Сімейне життя у сторін не склалося. Дитина проживає разом з позивачкою.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02.05.2018 року стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня звернення до суду 24.11.2017 року та до досягнення дитиною повноліття.

Вказане рішення набрало законної сили 05.06.2018 року.

На виконання вказаного заочного рішення було видано виконавчий лист, який отримано позивачем та пред`явлено до виконання.

На виконанні у Подільському ВДВС міста Полтави ГТУЮ у Полтавській області перебуває виконавче провадження № 56575078 з виконання виконавчого листа № 553/3079/17 від 06.06.2018 р. виданого Ленінським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_2 , щомісячно ј частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 починаючи з 24.11.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

З маршрутних квитанцій, які маються в матеріалах справи вбачається, що ОСОБА_6 з 2014 року по 2018 рік 35 разів приїздив до України.

Шоде ОСОБА_9 окрім спільного з позивачем сина - ОСОБА_10 , має ще двох неповнолітніх дітей які знаходяться на його утриманні, сина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

З електронної квитанції від 28.12.2019 року, вбачається, що ОСОБА_6 сплачує аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 2267.90 грн. На даний час позивачка повідомила, що розмір стягуваних аліментів становить близько 2700 грн. щомісячно.

Відповідач по справі ОСОБА_6 є громадянином Франції.

Відповідачем у справі є громадянин Франції, тобто іноземець у розумінні ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Так, відповідно до даної статті, іноземцем є особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Таким чином, в силу положень ст. ст. 1,2 Закону України «Про міжнародне приватне право» на спірні приватно-правові відносини поширюється його дія.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право», цей закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосовуваного права; процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; підсудність судам України справ з іноземним елементом; виконання судових доручень; визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Стаття 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених статтею 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.

Статтею 410 ЦПК України передбачено, що іноземці мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними особами України, за винятками, встановленими Конституцією України та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом встановлено, що дитина проживає разом із матір`ю - позивачем по справі, якою обрано наразі спосіб стягнення аліментів з батька дитини саме в частці від доходу батька дитини.

Згідно частини другої статті 182 СК України (у редакції, чинній до моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. № 3 зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Аналіз змісту статті 192 СК України свідчить, що зміна законодавцем мінімального розміру аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

При визначенні наявності підстав для збільшення розміру аліментів, визначених рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02.05.2018 р., судом враховано, що матеріальне становище платника аліментів з часу розгляду справи №553/3079/17 не покращилося. Належних і допустимих доказів, які б підтверджували покращення матеріального становища відповідача, позивачем суду не надано. Також, суду не надано й доказів погіршення матеріального становища позивача, її стану здоров`я, а також позивач підтверджувала суду, що відповідач сплачує аліменти у розмірі на даний час близько 2700 грн., що відповідає розміру визначеному Законом України «Про Державний бюджет на 2020 рік» прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня, також позивач зазначила, що має дохід в місяць близько 10000 гривень, на утримання спільного сина витрачає близько 3000 грн., а збільшення розміру аліментів пов`язане з бажанням возити дитину на відпочинок.

Вирішуючи питання про збільшення розміру аліментів суд виходить з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого з батьків порівняно зі становищем одержувача аліментів. Судом також прийнято до уваги, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків.

При цьому суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, враховуючи відсутність належних доказів на підтвердження обставин викладених у позові про значне покращення матеріального стану відповідача, про отримання відповідачем доходу, а також приймаючи до уваги наявність на утриманні відповідача ще двох неповнолітніх дітей, звертає увагу на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02.05.2018 року визначений розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини є законодавчо рекомендованим та достатнім, що підтверджувалося, зокрема, і поясненнями наданими безпосередньо позивачем ОСОБА_1 , яка вказувала суду, що на утримання сина ОСОБА_5 витрачає щомісячно близько 3000 грн., при цьому отримує від відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі близько 2700 грн., крім того у розпорядженні суду відсутня інформація щодо доходів відповідача, а тому приходить до переконливого висновку щодо відмови в задоволенні вказаного позову.

Також позивачем ОСОБА_1 не доведено перед судом належними та достатніми доказами той факт, що матеріальний стан відповідача ОСОБА_2 істотно покращився, зокрема, тому, що останній придбав нерухоме майно, яке знаходиться в Подільському районі м. Полтави та отримує дохід від надання в оренду нерухомого майна. Позивачем не доведено ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Будь-яких доказів, які б давали можливість встановити суду наявність обставин на які посилається позивач в обгрунтування своїх вимог, а саме, письмових, електронних, речових, суду не надано. Також відсутні свідки зі сторони позивача, які б підтвердили ті обставини на які посилається позивач. Позивач як сторона по справі не обґрунтувала належність доказів наданих суду для підтвердження її вимог або заперечень.

Судом при вирішенні даної справи враховано стан здоров`я та матеріальне становище дитини, яка проживає разом з матір`ю в квартирі площею близько 214 м2 в новобудові, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який має вік 60 років та потребує поліпшення свого стану здоров`я, наявність у платника аліментів на утриманні інших двох неповнолітніх дітей, дохід який отримує позивач та інші обставини, що мають істотне значення, а також розмір аліментів які стягуються на користь позивача, який є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, відсутність заборгованості по сплаті аліментів. Щодо інформації наданої позивачем з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №140022928 від 03.10.2018 року суд ставиться критично, оскільки вказана інформація щодо права власності датована жовтнем 2018 року, станом на час розгляду справи, тобто станом на 2021 рік дана інформація у суду відсутня.

А тому, дотримуючись принципів розумності, справедливості та пропорційності, як основних засад процесуального законодавства, суд враховуючи вищевикладене, приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для збільшення розміру аліментів на утримання дитини, визначеного рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03.05.2018 року, шляхом збільшення їх розміру та способу стягнення, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів зміни матеріального або сімейного стану, поліпшення здоров`я платника або погіршення одержувача аліментів, що могло бути підставою для зміни визначеного розміру аліментів, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 10, 89, 213, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 180-183, 192 СК України , суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розмір аліментів на неповнолітню дитину відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі до Полтавського апеляційного суду апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 28.04.2021 року.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиЮ. Д. Новак