Постанова

Іменем України

15 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 205/7584/16-ц

провадження № 61-1276св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - територіальна громада в особі Дніпровської міської ради,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рябих Вероніка Михайлівна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2019 року у складі судді Басової Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради (далі - Дніпровська міська рада), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В. М., ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Позов обґрунтовував тим, що з грудня 2007 року він проживав однією сім`єю з ОСОБА_5 до дня його смерті, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді 44/100 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Позивач надавав ОСОБА_5 матеріальну допомогу та підтримку, організував його похорони.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю із ОСОБА_5 з грудня 2007 року до дня смерті ОСОБА_5 , а саме до 03 листопада 2013 року

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вимога про вирішення спору про право цивільне ним не заявлена, тому суд першої інстанції при відкритті позовного провадження мав вказати позивачу на зазначені недоліки позовної заяви, шляхом винесення відповідної ухвали, а саме у зв`язку із невідповідністю позовної заяви статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 119 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)у редакції, чинній на час відкриття провадження у цій справі, та надати час для уточнення позовних вимог. Відмовляючи у задоволенні позову про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю, суд мав зазначити (роз`яснити) позивачу, що вимога про встановлення факту не підлягає розгляду у позовному провадженні, та обставини пов`язані із встановлення факту постійного проживання однією сім`єю можуть бути встановлені судом лише за умови, що позивачем заявлена вимога про право. Проте суд першої інстанції на порушення приписів норм процесуального права розглянув по суті позовну вимогу про встановлення факту постійного проживання та помилково відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог із посиланням на відповідні норми матеріального права, не врахувавши при цьому, що позивачем вимоги про право на спадщину не заявлялись.

Суди не звернули уваги, що в матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про залучення їх до участі у справі як третіх осіб, які заявляють право на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_5 , що свідчить про існування спору між сторонами щодо спадкового майна.

У лютому 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Дніпровської міської ради, у якому відповідач просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у січні 2020 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 5).

Після його смерті відкрилась спадщина на 44/100 частини житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 проживав та був зареєстрований на АДРЕСА_2 з 25 січня 2007 року до дня його смерті (т. 1, а. с. 114).

У грудні 2015 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (т. 1, а. с. 81).

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В. М. від 30 грудня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 у зв`язку з пропуском строку прийняття спадщини та ненаданням документів, які підтверджують його родинний зв`язок з померлим (т. 1, а. с. 88).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Водночас кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (частина друга статті 1258 ЦК України).

Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Якщо постійнепроживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У пункті 6 рішення від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Необхідною умовою для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем є доведеність факту спільного проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , як осіб, які складали сім`ю, що передбачає їх пов`язаність спільним побутом, веденням спільного господарства, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків у період, не менше ніж із 03 листопада 2008 року до дня смерті спадкодавця - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, із урахуванням наведених норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінивши письмові докази, показання свідків та пояснення учасників справи, дійшов правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_5 протягом п`яти років на момент відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки відносини ОСОБА_1 із ОСОБА_5 не мали характеру сімейних та не були пов`язані зі спільним побутом, веденням спільного господарства, бюджету, наявністю між ними взаємних прав і обов`язків.

Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що суд мав зазначити (роз`яснити) позивачу, що вимога про встановлення факту не підлягає розгляду у позовному провадженні та обставини пов`язані із встановлення факту постійного проживання однією сім`єю можуть бути встановлені судом лише за умови, що позивачем заявлена вимога про право є необґрунтованими, оскільки заявлена вимога про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем у цій справіпередбачає вирішення спору про право, тому цей спір не міг розглядатись за правилами окремого провадження.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про неправильність обраного ним способу захисту права, наявності інших осіб, з яким існує спір щодо спадкового майна.

Відповідно до статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення містить статті 12 ЦПК України.

Позивач сам обрав спосіб захисту невизнаного права, зазначив відповідача, з участі якого вирішено спір. Ризики правильності обрання способу захисту права та визначення відповідача несе позивач. Водночас відмова у позові у цій справі не є перешкодою для пред`явлення позову до осіб, з якими на думку позивача існує спір.

Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки фактично зводяться до незгоди зі встановленими фактичними обставинами у справі та стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний