ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 623/1838/20 Головуючий суддя І інстанції Герцов О. М.
Провадження № 22-ц/818/2622/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: надання послуг
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.,

суддів: Котелевець А.В., Пилипчук Н.П.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 січня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Герцова О.М., по цивільній справі за позовом комунального підприємства "Благоустрій міста Ізюма" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

26 травня 2020 року комунальне підприємство «Благоустрій міста Ізюма» звернулось до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за послуги з управління багатоквартирним будинком.

Позовна заява мотивована тим, що комунальне підприємство "Благоустрій міста Ізюма" надає послуги з управління багатоквартирними будинками м. Ізюма. 01 липня 2019 року між Ізюмським міським головою Марченко В.В. та КП "Благоустрій міста Ізюма" був укладений договір по наданню послуг з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначило, що послуги з управління багатоквартирним будинком споживач отримує, але в порушення діючого законодавства та вищевказаного договору не сплачує їх вартість. Про суму та факт існування заборгованості споживача повідомляли, шляхом направлення квитанцій на оплату послуг з зазначенням суми боргу. Станом на квітень 2020 року за відповідачем, числиться заборгованість в розмірі 3095 грн. 87 коп. (за період з липня 2019 року по квітень 2020 року) в межах строку позовної давності.

На підставі вищевикладеного, КП "Благоустрій міста Ізюма" просило суд стягнути з відповідачів заборгованість в розмірі 3095 грн. 87 коп. та сплачений судовий збір.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 січня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства "Благоустрій міста Ізюма", заборгованість за надані послуги з управління багатоквартирним будинком в сумі 3095 (три тисячі дев`яносто п`ять) гривень 87 копійок.

За рахунок ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства "Благоустрій міста Ізюма" відшкодовано судовий збір в сумі 2102 (дві тисячі сто дві ) гривні 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Вказала, що позивачем не надано до суду належні та допустимі докази, позовні вимоги не доведені. Позивач не довів факт надання житлово-комунальних послуг, оскільки між сторонами не було укладено жодного договору з цього приводу. Не було доведено факту надання їй послугу, не надано розрахунку її вартості, зокрема калькуляцію послуг.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 погодився з апеляційної скаргою.

Вказав, що позивач здійснив безпідставне нарахування відповідачу плати за послуги, які не надавалися. В матеріалах справи відсутня інформація про стан особового рахунку, відкритого на ім`я відповідача.

Зазначив, що суд не врахував, що позивач в обґрунтування своїх вимог має додати документи, що підтверджують не лише факт надання послуг, але й щодо правильності і безспірність розрахунків їх вартості, а також застосуваних тарифів на відповідні послуги.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Аналізуючи наведені норми цивільного процесуального права, та з огляду на зміст та характер спірних правовідносин судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Правилом ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що відповідачами по справі належних доказів того, що вони не користуються послугами не надано.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до вимог статті 67 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно із положеннями статті 68 Житлового кодексу України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно статті 162 Житлового кодексу України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами, у строки визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області №0573 від 26.06.2019 «Про призначення управителя багатоквартирного будинку», КП "Благоустрій міста Ізюма" визначено управителем багатоквартирних будинків в місті Ізюмі згідно додатку 1, відповідно до якого в переліку є адреса боржника: АДРЕСА_1 .(а.с.11-13)

Із розрахунку заборгованості станом на квітень 2020 року вбачається, що борг відповідачів перед позивачем становить 3095,87 грн ( а.с.9).

Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі, а також в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц.

Згідно довідки начальника відділу державної реєстрації Дубінської В.В. від 03 листопада 2020 року за вих.№2803 гр. ОСОБА_2 значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.74).

Відповідно до довідки начальника відділу державної реєстрації Дубінської В.В. від 02 червня 2020 року за вих.№1246 гр. ОСОБА_1 значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.18).

Копією витягу з Державного реєстру правочинів від 13 жовтня 2010 року встановлено факт правочину договору купівлі-продажу де набувачем квартири АДРЕСА_2 став ОСОБА_2 .(а.с.32).

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідачем не надано суду доказів невідповідності якості наданих позивачем послуг в розумінні Закону України « Про житлово комунальні послуги».

Аналогічні норми визначає частина 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якої власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитку.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» такі послуги надаються виключно на договірних засадах, стаття 20 цього ж закону передбачає що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Тому у випадку фактичного користування житлово-комунальними послугами відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги за тарифами для населення встановленими виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування.

Водночас споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання.

Саме такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №210/5796/16-ц, який суд апеляційної інстанції бере до уваги відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Таким чином, відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги, у випадку фактичного користування ними.

У матеріалах справи відсутня відмова відповідачів від надання житлово-комунальних послуг у встановлену законом порядку, або свій контррозрахунок щодо відсутності заборгованості.

За таких обставин споживачі зобов`язані сплачувати за спожиті послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, висновку суду з цього приводу доводами скарги не спростовані.

Згідно положень ч.1 ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

З викладеного вбачається, що саме на власника квартири покладено обов`язок з утримання житла, в т.ч. сплачувати комунальні послуги.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання.

Отже, як зазначалось вище, власник вказаної квартири є саме ОСОБА_2 , тому саме з нього підлягає стягненню заборгованість по сплаті комунальних послуг.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги у відношенні відповідача ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відсутність відповідного договору не є підставою для відмови у стягненні заборгованості за комунальні послуги, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією в даних правовідносинах є надання послуг та їх отримання відповідачем.

Разом з тим недотримання вимог законодавства щодо належного виконання зобов`язання призводить до порушення зобов`язань.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, хоча і без договору, є зобов`язанням, у якому серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Крім того, відповідно ст.9 Закону України «Про житлово- комунальні послуги»: Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у аналогічній за обставинами справі № 6-2951цс15.

З урахуванням норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє доводи скарги про те, що відсутні підстави для стягнення заборгованості за послуги з огляду на те, що відповідач не отримує послуги, оскільки відповідачем в порушенням вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було доведено того факту, що ними фактично не отримувались або отримувались не в повному обсязі чи неналежної якості зазначені послуги.

Статтею 14 Закону № 2189-VIII передбачено поділ житлово-комунальних послуг залежно від порядку затвердження цін тарифів. Затвердження цін та тарифів на житлово-комунальні послуги віднесено до повноважень органу місцевого самоврядування; за статтею 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, а розмір плати розраховується, виходячи з розміру встановлених цін (тарифів) та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідачем всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не було спростовано наявного у справі розрахунку заборгованості, наданого позивачем, та не було надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, визначених ст.ст. 76-80 ЦПК України, на його спростування.

Судом встановлено, що позивач добросовісно виконує взяті на себе зобов`язання щодо обслуговування житлового будинку та утримання прибудинкової території, тобто фактично надає відповідачу зазначені послуги та, відповідно суд приходить до висновку про існування між сторонами фактичних договірних відносин. Факт надання таких послуг не спростовано й відповідачем. Крім того відповідно до ст. 614 ЦК України особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язання лише в тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобов`язання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України при розгляді справи № 6-6ц13.

За таких обставин, заборгованість відповідача ОСОБА_2 перед позивачем за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території є обґрунтованою, а обов`язок відповідача оплачувати дані послуги випливає з вимог закону.

Інші доводи скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають і спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

Суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України належним чином оцінив наявні у справі докази, навів мотиви відхилення або врахування кожного доказу, доводами скарги не спростовуються висновки суду першої інстанції, які відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 29 квітня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді А.В.Котелевець.

Н.П.Пилипчук.