Постанова

Іменем України

29 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 511/1725/19

провадження № 61-16926св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Біляївського районного відділу,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 листопада 2019 року під головуванням судді Бобровської І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І. у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі Біляївського районного відділу, про встановлення факту проживання на території України

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року представник заявника - адвокат Попов М. С. звернувся до суду з заявою в інтересах заявника ОСОБА_2 про встановлення факту проживання на території України.

Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 заявник ОСОБА_2 народився у с. Енгельскенд Шамхорського району Азербайджанської Республіки, згодом переїхав на територію, яка на сьогоднішній день входить до складу України.

Після розпаду СРСР, заявник проживаючи на території України, а саме на території Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, не отримав паспорт громадянина України, мав лише паспорт громадянина СРСР.

01 травня 1994 року заявник одружився із ОСОБА_3 , яка є громадянкою України.

Від шлюбу у них народилось 6 (шестеро) дітей.

Приблизно у 2010 році ОСОБА_2 загубив паспорт громадянина СРСР.

06 березня 2019 року представник заявника звернувся до Посольства Азербайджанської Республіки в Україні з адвокатським запитом щодо видачі паспорту громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , однак довідкою від 19 червня 2019 року від Консульського відділу Посольства заявнику було повідомлено, що він не має відношення до громадянства Азербайджанської Республіки.

У зв`язку з вищевикладеним заявник просить суд встановити та визнати факт того, що громадянин ОСОБА_2 проживає на території України у період з 1989 року і по теперішній час, у тому числі проживав станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 листопада 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 листопада 2019 року без змін.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд виходив з того, що заявником не надано достатніх та обґрунтованих доказів в підтвердження факту свого проживання на території України станом на 1989-1991 роки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Попов М. С. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить оскаржувані судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким вимоги заяви задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У поданій касаційній скарзі представник заявника вказує, що під час розгляду заяви судами не були враховані висновки Верховного Суду викладені у постановах від 02 липня 2020 року у справі № 358/608/19, від 30 квітня 2020 року у справі № 133/2348/17, від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 та висновки ЄСПЛ у справі «Смирнови проти Росії», що викладені у рішенні № 461133-99 від 24 липня 2003 року.

Представник заявника вказує, що судами попередніх інстанцій зроблено неправильний висновок стосовно того, що заявником не доведено факту проживання ним на території України у період часу з 1989 року до теперішнього часу та 24 серпня 1991 року зокрема.

Доводом касаційної скарги є також те, що, на думку представника заявника, ОСОБА_2 довів ту обставину, що він не є громадянином інших держав та не має постійного місця проживання на територіях інших держав, станом на 24 серпня 1991 року він постійно проживав на території України. Суди на вказані обставини належної уваги не звернули, а тому дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення заяви.

Аргументом касаційної скарги є також те, що твердження суду апеляційної інстанції, що довідка № И-3А Консульського відділу посольства Азербайджанської Республіки відсутня у матеріалах справи спростовуються витягом з уточненої заяви, де вказана довідка є серед додатків.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2021 року представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Білоконь Н. О. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу подану ОСОБА_2 , в якому посилаючись на необґрунтованість її доводів у задоволенні касаційної скарги просила відмовити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Представник заінтересованої особи вказувала, що суди, оцінивши належним чином усі зібрані у справі докази, дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги у переважній своїй більшості зводяться до переоцінки доказів. До територіальних органів Державної міграційної служби із заявою встановленого зразка для набуття громадянства заявник не звертався, як і не подав жодних документів щодо легального перебування на території України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Роздільнянського районного суду Одеської області.

19 січня 2021 року цивільна справа № 511/1725/19 надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 січня 2021 року справу призначено колегії суддів у складі: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 квітня 2021 року справу призначено колегії суддів у складі: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 , виданого сільською радою Енгелскенд Шамхорського району 14 липня 1966 року, громадянин ОСОБА_2 народився в Азербайджанській РСР с. Енгелскенд Шамхорського району, згодом переїхав на території, яка на сьогоднішній день входить до складу України.

У довідці, виданій в.о. голови Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 13 лютого 2019 року № 112 вказано, що громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає з 1989 року без реєстрації на території Виноградарської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 .

В погосподарській книзі Виноградарської сільської ради на 1991, 1992, 1993, 1994, 1995 роки заначено, що в АДРЕСА_2 , особовий рахунок відкритий на ОСОБА_5 , а ОСОБА_2 1966 року народження разом з ОСОБА_6 проживають в селі без реєстрації з 1989 року.

Відповідно до погосподарської книги на 2016-2019 роки встановлено, що в АДРЕСА_1 на реєстраційному обліку з 2016 року перебувають: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та без реєстрації проживає ОСОБА_2 , власником вказаного будинку є ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_2 , місце реєстрації: Красносільська сільська рада Комінтернівського району Одеської області, актовий запис № 8, копія якого надана до заяви, 01 квітня 1994 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_3 .

Від шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_8 мають дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Судом першої інстанції встановлено, що заявником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про його постійне проживання на території України у період з 1989 року, у тому числі станом на 24 серпня1991 року.

Місцевий суд вказував, що коли саме заявник ОСОБА_1 приїхав на території України заявником не зазначено, в судовому засіданні останній пояснив, що приїхав у 1989 році до свого приятеля працювати на полях, підтвердження вищевказаного суду не надано. ОСОБА_2 у 2010 році загубив паспорт громадянина СРСР, копії вищевказаного паспорту суду не надано.

Судами встановлено, що в свідоцтві про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 серії НОМЕР_3 , виданого Красносільською сільською радою Комінтернівського району Одеської області від 03 лютого 1999 року, актовий запис № 6 зазначено, що батько ОСОБА_4 є громадянином Азербайджана.

Із свідоцтв про народження дітей встановлено, що всі народження були зареєстровані і вказані свідоцтва видані Красносільською сільською радою Комінтернівського району Одеської області, між тим заявник стверджує, що він проживає з дружиною постійно на території Виноградарської сільської ради Роздільнянського району.

У свідоцтвах про укладення шлюбу та народження дітей прізвище та ім`я чоловіка та батька вказано ОСОБА_4 , а згідно свідоцтва про народження заявника його прізвище та ім`я ОСОБА_1 . В свідоцтві про народження ОСОБА_12 зазначено, що батьком є ОСОБА_4 .

Місцевий суд вказував, що відомостей щодо того, що заявник ОСОБА_2 не має постійного місця проживання на території інших держав суду не надано, паспорт, який би підтверджував приналежність заявника до громадянства колишнього СРСР у заявника відсутній.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що знає заявника ОСОБА_2 , оскільки її мати працювала разом з його майбутньою дружиною ОСОБА_3 та ним на ринку в м. Одесі приблизно в 1989 році. Заявник з майбутньою дружиною мешкали на той час десь в м. Одесі, після чого її мати запропонувала заявнику проживати в будинку в с. Новодмитрівка Друга, який належав її дідусю, який вказаний власником домогосподарства в погосподарській книзі на 1991, 1992, 1993, 1994, 1995 рік, але вона з заявником ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 в будинку не мешкали. Потім її дідусь пропав безвісті, будинок перейшов до її бабусі, а потім і до неї в порядку спадкування. При ознайомлені з погосподарською книгою свідок ОСОБА_6 підтвердила, що і вона, і заявник ОСОБА_2 дійсно проживали в будинку в АДРЕСА_2 , без реєстрації, але коли власником будинку був її дідусь, а не ОСОБА_5 , а в якому це було році, не пам`ятає.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заявник просить встановити вказаний факт з метою отримання права громадянства за пунктом 1 частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство».

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до пункту 25 Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Порядок № 215 відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Абзацом першим пункту 1 Порядку № 215 передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.

Згідно з абзацом другим пункту 4 Порядку № 215 заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні.

Підпунктом «а» пункту 7 Порядку № 215 передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;

Згідно з пунктом 9 Порядку № 215 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами обох попередніх інстанцій встановлено, що заявником не надано достатніх та обґрунтованих доказів в підтвердження факту свого проживання на території України станом на 1989-1991 роки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Враховуючи те, що оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій зроблено неправильний висновок стосовно того, що заявником не доведено факту проживання ним на території України у період часу з 1989 року до теперішнього часу та 24 серпня 1991 року зокрема.

Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що під час розгляду заяви судами не були враховані висновки Верховного Суду викладені у постановах від 02 липня 2020 року у справі № 358/608/19, від 30 квітня 2020 року у справі № 133/2348/17 та від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 з огляду на те, що фактичні обставини у справах, які вказані представником заявника та у справі, яка є предметом касаційного перегляду різні.

Одночасно колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків ЄСПЛ у справі «Смирнови проти Росії», що викладені у рішенні від 24 липня 2003 року № 461133-99 з огляду на те, що ЄСПЛ в цьому рішенні вказав, що позбавлення громадянина паспорта являє собою втручання в його особисте життя, так як громадяни для реалізації земних благ в повсякденному житті вимушені користуватись паспортом. Відповідно до внутрішнього законодавства паспорт має бути повернутий особі, як тільки її звільнено з-під варти. Уряд не навів жодних доводів на підтвердження того, що неповернення вчасно п. Є.Смірновій її паспорта гуртувалося на законі. Тому Суд постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції

В рамках цієї справи ОСОБА_2 просить встановити юридичний факт з метою отримання права громадянства за пунктом 1 частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство», а тому вказаний довід касаційної скарги не заслуговує на увагу внаслідок чого колегія суддів його відхиляє.

Щодо доводу касаційної скарги про помилковість твердження суду апеляційної інстанції, що довідка № И-3А Консульського відділу посольства Азербайджанської Республіки відсутня у матеріалах справи, адже вказана обставина спростовуються витягом з уточненої заяви, де зазначено, що ця довідка є серед додатків колегія суддів доходить таких висновків.

Апеляційний суд у оскаржуваній постанові зазначав, що доводи апеляційної скарги щодо відсутності громадянства Азербайджанської Республіки не можуть бути прийняті колегією до уваги, оскільки довідка № И-3А від Консульського відділу Посольства відсутня у матеріалах справи.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що представник заявника адвокат Попов М. С. оцінюючи висновки місцевого суду посилався саме на довідку від 19 червня 2019 року № И-3А де зазначено, що заявник не має відношення до громадянства Азербайджанської Республіки, проте, об`єктивно він не має змоги подати запити до всіх держав, щодо його ймовірного громадянства.

Разом із тим матеріали справи містять копію довідки від 19 червня 2019 року № И-31А з перекладом, яка була оцінена судами у сукупності із іншими доказами, крім того в рамках розгляду цієї справи встановленню підлягав факт постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року для отримання громадянства, а тому означений довід касаційної скарги не заслуговує на увагу.

Колегія суддів зазначає, що обставини справи встановлені судами на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи проаналізували і оцінили докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка спрямовувалася на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 14 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький