Провадження № 22-ц/801/878/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 рокуСправа № 127/16459/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Якименко М. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання права користування житловою квартирою та зобов`язання укласти договір найму на житлове приміщення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Бойка В. М. від 22 лютого 2021 року (дата складення повного тексту рішення 26 лютого 2021 року),

встановив:

31 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася з цим позовом, за яким просила:

- визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти з нею договір найму на цю квартиру.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 04 жовтня 2019 року, на підставі листа виконавчого комітету Вінницької міської ради за вихідним № 01-00-006-49805 міським комунальним підприємством «Управляюча компанія «Київська»» (далі КП «УК «Київська»») її вселено до квартири АДРЕСА_1 та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для сплати комунальних послуг. 21 липня 2020 року вона звернулася до виконавчого комітету Вінницької міської ради з проханням укласти договір найму на спірну квартиру, проте листом від 22 липня 2020 року отримала відповідь про відмову в укладенні договору найму через відсутність ордеру на зайняття квартири.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2021 року у позові відмолено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано доказів постійного проживання у спірній квартирі, ордер на зайняття квартири ОСОБА_1 не видався, а тому підстав для укладення договору найму не має.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила скасувати це рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на ті ж обставини, що у позовній заяві. Також вказувала, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що вона не надала доказів постійного проживання у цій кварти, оскілки матеріали справи містять довідку про склад сім`ї, довідку про відсутність заборгованості про сплаті комунальних послуг, а також особовий рахунок для сплати житлово-комунальних послуг.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до листа виконавчого комітету Вінницької міської ради № 01-00-006-49805 від 04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 вселилась в квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 11).

КП «УК «Київська»» ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 , для сплати житлово-комунальних послуг (а. с. 13).

Згідно з довідкою Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради № 20-00-019-73540 від 03 грудня 2020 року квартира АДРЕСА_1 є об`єктом комунальної власності Вінницької міської об`єднаної територіальної громади (а. с. 41).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію № 1395 від 23 липня 2020 року ОСОБА_1 проживає та зареєстрована у АДРЕСА_2 (а. с. 14).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 61 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно з частиною першою статті 63 ЖК Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон) встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Місце перебування адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік (пункт 3 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частин першої, другої статті 29 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання.

Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково зазначити правові аргументи на їх спростування.

Саме такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19, провадження № 61-2708св20.

Разом із тим, суд першої інстанції вказані вимоги не виконав, не встановив всі обставини справи, які є обов`язковими для ухвалення правильного по суті спору судового рішення.

Висновки суду щодо обґрунтованості відмови ОСОБА_1 у укладенні договору найму зумовлені лише відсутністю в останньої ордеру на вселення в зазначену квартиру.

При цьому, суд не надав жодної оцінки тому, що позивачка вселився до квартири АДРЕСА_1 на підставі відповідного рішення міської ради, зареєстрована і постійно проживає в ній з 2019 року та несе витрати з її утримання, законність її проживання відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом виконавчий комітет Вінницької міської ради протягом усього часу проживання ОСОБА_1 не заявляв.

Окрім того, суд не звернув увагу на те, що іншого житла позивачка не має, що свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Обґрунтовуючи відмову у позові єдиною підставою відсутністю ордера на вселення, суд першої інстанції не дослідив подані позивачкою докази на підтвердження заявлених у справі вимог у сукупності з іншими доказами, а також не з`ясував статус спірного приміщення, що є комунальною власністю територіальної громади, яка в особі її представника ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , отже, фактично, визнала позов.

Проте, всупереч приписам частин першої, четвертої статті 206 ЦПК України суд не роз`яснив представнику відповідача право на подання письмової заяви про визнання позову, ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову не постановив.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, то судовий збір в розмірі 2523 грн 00 к. за її подання та 1695 грн 10 к. за подання позовної заяви необхідно стягнути з Виконавчого комітету Вінницької міської ради на користь позивачки.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2021 року скасувати і ухвалити нове.

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язати Виконавчий комітет Вінницької міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з Виконавчого комітету Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 4218 (чотири тисячі двісті вісімнадцять) грн 10 к.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: Виконавчий комітет Вінницької міської ради, 21100, місто Вінниця, вулиця Соборна, 59, .

(Повний текст судового рішення виготовлено 29 квітня 2021 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

М. М. Якименко