Справа №522/3239/20
Провадження № 2/522/2928/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Котовської місцевої прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями та бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

До суду 25.02.2020 року надійшов позов ОСОБА_1 , пред`явлений до Котовської місцевої прокуратури Одеської області, третя особа на боці відповідача: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями та бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно обґрунтування позову, Котовська місцева прокуратура 05.03.2010 року порушила кримінальну справу №1 у відношенні ОСОБА_1 як генерального директора ТОВ «Світанок» по факту фіктивного банкрутства і службового підлогу по признакам складу злочинів, передбачених ст. 218, 366 ч.2 КК України. Посилався на те, що по вказаному кримінальному провадженні 02.12.2010 року його безпідставно було притягнуто до кримінальної відповідальності, того ж дня йому було пред`явлено обвинувачення по ст. 218, ч.3 ст. 365, ч.2 ст. 366 КК України та обрано запобіжний захід підписку про невиїзд і накладено арешт на майно. Вказував, що 17.05.2011 року Котовський міськрайсуд виніс відносно нього виправдувальний вирок, проте за апеляційною скаргою відповідача 08.12.2011 року вказане рішення суду було скасовано та матеріали справи направлені на додатковий розгляд до Котовського міськрайсуду.

У подальшому, 11.11.2013 року після тривалої тяганини по справі №1516/153/2012 відносно нього суддею Котовського міськрайсуду ОСОБА_2 було винесено вирок, згідно якого визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст. 365 ч.3, ст. 366 ч.2 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями строком на 2 роки, зі стягненням штрафу у дохід держави у розмірі 800 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 13 600 грн.. Запобіжний захід у відношенні нього до вступу вироку в законну силу залишив попередню підписку про невиїзд, арешт із майна не зняв. Вказував, що 18.03.2014 року вказаний вирок Котовського міськрайсуду від 11.11.2013 року було скасовано Апеляційним судом Одеської області, а справа направлена на додаткове розслідування до Котовської міжрайонної прокуратури.

У зв`язку з відсутністю доказів його вини за вказаним фактом, 19.08.2014 року слідчий відділ Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області безпідставно вніс додатково до ЄРДР відомості відносно нього, ОСОБА_1 , під №0000015 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України. 17.10.2014 року слідчий СВ Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області безпідставно повідомив йому підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 та ч.4 ст. 358 КК України.

У подальшому, всі ці кримінальні провадження відносно нього були об`єднанні в одне провадження і розслідувались Котовською місцевою прокуратурою. За результатами досудового розслідування вказаного кримінального провадження Котовська місцева прокуратура 15.10.2014 року скерувала до Котовського міськрайсуду клопотання про звільнення його, ОСОБА_1 , від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Оскільки він, ОСОБА_1 , заперечував проти вказаного клопотання, ухвалою Котовського міськрайсуду від 27.11.2014 року справу було повернуто прокурору для проведення досудового розслідування. За результатами досудового розслідування 25.12.2014 року вказане кримінальне провадження стосовно нього було закрито старшим прокурором Котовської міжрайонної прокуратури Дубровським А.В. за відсутністю ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 та ч.4 ст. 358 КК України. Законність вказаного рішення було перевірено 16.09.2016 року комісією прокуратури Одеської області, якою визнано обґрунтованим рішення про закриття кримінального провадження.

За викладених обставин, позивач вважає, що йому була нанесена величезна моральна та матеріальна шкода. Посилався на те, що відносно нього було незаконно порушено кримінальну справу, навмисно створено штучні докази вини, часто та безпідставно викликали на допити та слідчі дії, погрожували арештом; незаконно пред`явлено обвинувачення, якого він не вчиняв, та незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності; обрано відносно нього запобіжні заходи підписка про невиїзд та на його майно накладено арешт; незаконно визнано винним у вчинені злочину, якого він не вчиняв та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років. Вказував, що протягом тривалого часу, будучи невинним, він вимушений був доводити своїм сусідам, друзям, колегам, партнерам по бізнесу, родичам те, що він не скоював ніякого злочину. У результаті тривалого стресу та психологічного тиску у нього погіршилось здоров`я, він отримав каліцтво та 3 групу інвалідності. Були суттєво порушенні його зв`язки у суспільстві та він на до теперішнього часу прикладає багато зусиль для їх налагодження.

Отже, вважає, що внаслідок перебування під слідством із 02.12.2010 року по 25.12.2014 року, внаслідок існуючого психічного тиску на нього, погіршення його можливостей реалізувати свої звички та бажання, погіршення його відносин із оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, він має право на відшкодування завданої йому моральної та матеріальної шкоди.

Посилався на те, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», на 2020 рік передбачено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі із 1 січня 4723 грн.. Отже, позивач вважає, що в безспірному порядку йому повинна бути відшкодована моральна шкода у розмірі 226 704 грн. (4723 грн. х 48 місяці (за період із 02.12.2010 року по 25.12.2014 року).

При цьому, вважає, що даної суми відшкодування недостатньо та на підставі використаних наукових методик встановлення заподіяної моральної шкоди та методу оцінки розміру компенсації спричинених страждань, який розробив у 1997 році ОСОБА_3 , зареєстрованого Міністерством юстиції України 03.03.2010 року під №14.01.04, та методики ОСОБА_4 «Возмещение морального (неимущественного) вреда», яка зареєстрована в додатку №16 до наказу Міністерства юстиції України від 30.07.2010 року №1722/5, він самостійно зробив розрахунок моральної шкоди, яку вважає йому було завдано Котовською місцевою прокуратурою та Котовським міськрайонним судом у період із 02.12.2010 року по 25.12.2014 року.

Вважає, що фактичний розмір заявленої до стягнення моральної шкоди може бути визначений за вказаною методикою та визначається наступним чином: D = d x FV x I x C x (1- fs) x P, де D розмір компенсації дійсної моральної шкоди; d розмір компенсації презюмованої моральної шкоди (720 мінімальних розмірів зарплати); FV ступінь вини особи, яка завдала моральні страждання 0 < fv < 1; I коефіцієнт індивідуальних особливостей потерпілого (суб`єктивного стану) 0 < і < 2 ; C коефіцієнт урахування обставин, що заслуговують на увагу (об`єктивні фактори) 0 < с < 2 ; fs ступінь вини постраждалого 0 < fs < 2; P коефіцієнт врахування майнового стану особи, яка спричини моральну шкоди 0,5< p < 2. На підставі викладеної формули позивачем зроблено розрахунок моральної шкоди та визначений у розмірі 765 126 грн., вважає, що саме ця сума є достатньою для компенсації його моральних страждань.

За викладених обставин звернувся до суду з дійсним позовом.

05.03.2020 року провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого судового засіданні на 27.04.2020 року.

06.04.2020 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи Державної казначейської служби України (а.с.100-106, т.1), згідно якого заперечували проти вимог та просили відмовити за їх необґрунтованості. Вважають, що позивач помилково ототожнює орган Казначейства із Державним бюджетом України та з особою, яка спричинила шкоду, та повинна відповідати за дії органів досудового розслідування. Також посилались на те, що позивачем безпідставно та необґрунтовано завищено розмір моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди має враховуватись не мінімальна заробітна плата, а прожитковий мінімум для працездатних осіб, а саме у розмірі 2102 грн. замість 4723 грн. (сума коштів застосована позивачем при розрахунку). При цьому розмір відшкодування моральної шкоди не повинен призводити до збагачення та має бути достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи. Також вважають, що позивачем не доведено причино-наслідкового характеру між діями органів прокуратури та тяжкими фізичними та моральними стражданнями, на які він посилається у позові.

До суду 10.04.2020 року від Котовської місцевої прокуратури надійшов відзив на позов (а.с.107-115), в якому просили відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі. Посилались, що у позивача дійсно виникло право ставити питання про відшкодування моральної шкоди, проте для цього необхідно також довести наявність всіх складових для такої цивільно-правової відповідальності. Між тим, вважають, що позивачем не доведено обставин завдання йому відповідної моральної шкоди. Також вважають, що позивачем завищено суму моральної шкоди та не надано її обґрунтованого розрахунку. Додатково посилались на те, що належним відповідачем у даній справі є саме Держава в особі Державної казначейської служби України; Котовська місцева прокурату Одеської області не є юридичною особою та є структурним підрозділом прокуратури Одеської області, а тому не може бути відповідачем по справі.

13.04.2020 року від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив (т.1, а.с.117-121), в якій просив позов задовольнити в повному обсязі за аналогічних обставин, викладених у позові.

Також ОСОБА_1 13.04.2020 року подав до суду уточнений позов (т.1, а.с.126-129), згідно якого просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 765 126 грн. та витрати за правничу допомогу у розмірі 7900 грн..

13.04.2020 року до суду надійшла заява про залучення Державної казначейської служби України у якості співвідповідача та виключення з кола третіх осіб.

У підготовче засідання 27.04.2020 року до суду з`явився позивач, суд протокольно, без виходу до нарадчої кімнати, залучив Державну казначейську службу України у якості співвідповідача та виключив з кола третіх осіб та підготовче засідання відкладено на 15.06.2020 року для надання часу позивачу ознайомитись з поясненнями ДКС України.

Ухвалою суду від 07.05.2020 року було розглянуто клопотання представника позивача та витребувано докази із Котовської місцевої прокуратури Одеської області, з Подільського ВП ГУ НП в Одеській області.

У підготовче засідання призначене на 15.06.2020 року з`явився ОСОБА_1 , розгляд справи відкладена на 20.07.2020 року у зв`язку з невиконанням ухвали суду про витребування.

25.06.2020 року до суду від Державної казначейської служби України надійшов відзив, в якому просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі (а.с.184-188, т.1).

На виконання вимог ухвали суду від 07.05.2020р. Котовською місцевою прокуратурою Одеської області 06.07.2020р. було надано завірені копії витребуваних документів (а.с.202-277, т.1).

09.07.2020 Котовською місцевою прокуратурою Одеської області було надано клопотання, в якому просили у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

У підготовче засідання призначене на 20.07.2020 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 29.07.2020 року.

21.07.2020 року на електрону адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про залучення співвідповідачів, в якому просив залучити у якості співвідповідачів по справі Державну казначейську службу України та Прокуратуру Одеської області. Разом із зазначеним клопотанням суду надано уточнену позовну заяву (т.2, а.с.12-15).

Протокольною ухвалою суду від 29.07.2020 року задоволено клопотання позивача та залучено в якості співвідповідачів Державну казначейську службу України та Одеську обласну прокуратуру, розгляд справи відкладено на 12.10.2020 року.

Одеською обласною прокуратурою 21.09.2020 року надано відзив, в якому просили відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог (т.2, а.с.30-39), посилались на те, що позивачем не надано доказів щодо заподіяння йому моральних страждань, а також визначений ним її розмір вважають необґрунтованим.

23.09.2020 року на електронну адресу суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, наданого Одеською обласною прокуратурою.

У підготовче засідання призначене на 12.10.2020 року ОСОБА_1 не з`явився, 06.10.2020 року надав суду заяву, в якій просив провести підготовче засідання за його відсутністю.

Представник Одеської обласної прокуратури у підготовче засідання не з`явився, 09.10.2020 року надав суду заяву, в якій просив розгляд справи відкласти. В матеріалах справи міститься відзив на позов, наданий суду 21.09.2020 року. Інші учасники справи у підготовче засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Ухвалою суду від 15.10.2020 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті на 13.01.2021 року.

Позивачем 08.12.2020 року до суду подано заяву, згідно якої уточнено розмір витрат на правничу допомогу та докази щодо їх сплати (а.с.81-83, т.2).

У судовому засіданні 13.01.2021 року був присутній позивач, який позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити. Також з`явився представник відповідача ОСОБА_5 , яка заперечував проти позову та просив відмовити за обставин, викладених у відзиві.

Представники Котовської місцевої прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.

По справі було оголошено перерву до 20.04.2021 року для повторного виклику представників відповідачів, а також у зв`язку зі значною кількістю справ, призначених до судового розгляду у цей день.

У судовому засіданні 20.04.2021 року був присутній представник обласної прокуратури Жигун І.В., яка заперечувала проти позову та просила відмовити також зазначила, що Котовська місцева прокуратура Одеської області не має статусу юридичної особи.

Інші учасники процесу не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. У матеріалах справи наявні заяви сторін, в тому числі і позивача, згідно яких просили справу розглядати за їх відсутності.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Отже, зважаючи на строки розгляду справи, а також належне сповіщення сторін, подані ними відповідні клопотання, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, приходить до наступного.

Згідно матеріалів справи судом встановлено наступні обставини.

05.03.2010 року Котовською міжрайонною прокуратурою у відношенні ОСОБА_1 порушено кримінальну справу №1 по факту фіктивного банкрутства і службового підлогу по признакам складу злочинів, передбачених ст. 218, 366 ч.2 КК України (а.с.9-10, т.1).

02.12.2010 року помічником Котовського міжрайонного прокурора Одеської області Хлевною Д.В. було пред`явлено обвинувачення ОСОБА_1 у скоєні злочину, передбаченого ст. 218, ч.2 ст. 366, ч.3 ст. 365 КК України

Постановою Котовської міжрайонної прокуратури від 02.12.2010 року було накладено арешт, зокрема, на квартиру позивача. Також до позивача було застосовано як запобіжний захід підписку про невиїзд.

Помічником Котовського міжрайонного прокурора Одеської області Хлевною Д.В. 29.12.2010 року у відношенні ОСОБА_1 було складено обвинувальний акт та матеріали кримінальної справи були направлені до Котовського міськрайонного суду Одеської області для розгляду.

Вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області 17.05.2011 року ОСОБА_1 по пред`явленому обвинуваченню було виправдано (а.с.38-49, т.1).

За результатами апеляційного оскарження вказаного вироку, 08.12.2011 року апеляційним судом Одеської області вказане рішення суду було скасовано та матеріали кримінальної справи направлені на додатковий розгляд до Котовського міськрайсуду (а.с.50-54, т.1).

За результатами нового розгляду кримінальної справи №1516/153/2012 вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2013 року ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 365, ч.2 ст. 366 КК України; призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями строком на 2 роки, зі стягненням штрафу у дохід держави у розмірі 800 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 13 600 грн.. Запобіжний захід у відношенні нього до вступу вироку в законну силу залишив попередню підписку про невиїзд, арешт із майна не зняв (а.с.55-62, т.1).

18.03.2014 року вказаний вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11.11.2013 року було скасовано Апеляційним судом Одеської області, а справа направлена на додаткове розслідування до Котовської міжрайонної прокуратури.

12.05.2014 року у зв`язку з прийняттям нового Кримінального процесуального кодексу України до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості відносно позивача за номер кримінального провадження № 0000015 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, тобто підробка документів та їх подальше використання.

Згідно листа Котовської місцевої прокуратури від 18.03.2020 року (а.с.131, т.1), кримінальне провадження №0001274 було об`єднано з кримінальним провадженням №0000015, подальше досудове розслідування проводилось та приймалось рішення по кримінальному провадженні за №0000015.

25.12.2014 року кримінальне провадження № 0000015 від 12.05.2014 року відносно ОСОБА_1 було закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутності в його діях ознак складу злочину (а.с.63-68, т.1).

Отже, як встановлено за розглядом справи, що не спростовано сторонами, позивач перебував під слідством та судом 4 роки, у період із 02.12.2010 року по 25.11.2014 року, тобто 48 місяців.

У період досудового розслідування та тривання розгляду кримінальної справи, позивач періодично знаходився на лікування (за період із 18.11. по 28.11.2011 року згідно виписки (епікризу) з історії хвороби №4349/1073 (а.с.70-72), у період із 25.01.2012 року по 03.02.2012 року згідно виписки з історії хвороби №1148 (а.с.74-75), у період із 21.01.2014 року по 31.01.2014 року згідно виписки із історії хвороби №882/7 (а.с.76-77)). 01 березня 2016 року позивачу було присвоєно статус інваліда 3 групи інвалідності (довідка МСЕК №721143 від 01.03.2016 року (а.с.80).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України).

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди, слід встановити у діях винної особи наявність усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення.

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної «немайнової» шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Судом встановлено, що не спростовано відповідачами, позивач за період із 02.12.2010 року по 25.12.2014 року перебував під слідством, та в подальшому кримінальне провадження відносно позивача було закрито у зв`язку з відсутністю в діях позивача ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 та ч.4 ст. 358 КК України. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач із самого початку заперечував свою винність у кваліфікованих йому діяннях.

Доводи сторони відповідача про те, що у діях співробітників органу досудового розслідування, прокуратури і суду не встановлено незаконності, тому немає правових підстав для відшкодування моральної шкоди, суд відхиляє, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування виникає у разі закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, при цьому встановлення незаконності у діях співробітників органів досудового розслідування, прокуратури чи суду не вимагається.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво 18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше).

Такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про кримінального провадження через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до відповідальності незаконно.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц (провадження № 61-34251св18), від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17 (провадження № 61-5739св19).

Визначаючи розмір морального відшкодування суд виходить із наступного.

Отже, оскільки початок перебігу строку перебування позивача під слідством починається з моменту пред`явлення підозри 02.12.2010 року по 25.12.2014 року (постанова про закриття кримінального провадження), загальний строк якого складає повних 48 місяці, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди в порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (частина друга та третя 13 Закону).

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних ді, що обмежують права громадян.

Відповідно до ч.2 ст. 1 цього Закону, у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Частиною 1 статті 2 цього Закону також передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з п.5 ст.3 цього Закону громадянин має право на відшкодування моральної шкоди.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя ( ч.5 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частиною 6 статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року у справі «Станков проти Болгарії» (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення рішення, згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» становить 6000,00 грн..

Отже, за період із 02.12.2010 року по 25.12.2014 року, розмір моральної шкоди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, становить 292 856, 90 грн. (двісті дев`яносто дві тисячі вісімсот п`ятдесят шість гривень 90 копійок).

При цьому, суд не приймає до уваги розрахунок морального відшкодування, здійснений позивачем, оскільки як зазначається самим позивачем у позові методика ОСОБА_6 , на які посилається, втратила чинність. Крім того суд не приймає до уваги і здійснений позивачем розрахунок моральної шкоди за методикою ОСОБА_4 , оскільки як сам вказав позивач, від здійснений ним як доповнення, що підтверджує розрахунок, який проведено за методикою ОСОБА_6 . Окрім того порядок визначення розміру моральної шкоди врегульований відповідним Законом та підстав для його не застосування судом не встановлено.

Ухвалюючи рішення, суд враховує доводи позивача про те, що внаслідок викладених обставин він зазнав моральних та психологічних страждань, які полягали у стресі, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, а також, виходячи з принципу співмірності, суд вважає, що справедливою сатисфакцією є сплата на користь позивача моральної шкоди у розмірі 292 856, 90 грн. (двісті дев`яносто дві тисячі вісімсот п`ятдесят шість гривень 90 копійок).

Саме на державу покладено цивільну відповідальність за відшкодування завданої шкоди незалежно від вини цієї особи або органу.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

До схожого за змістом правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20).

Аналогічне правило передбачено пунктами 3, 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, відповідно до яких Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Отже, оцінюючи доводи відзиву відповідача - Державної казначейської служби України, що Казначейство не є належним відповідачем у даній справі, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало з ним у правовідносини і жодної шкоди позивачеві не завдало, суд враховує, що рішенням суду стягуються кошти не безпосередньо з Державної казначейської служби України або Головного управління Казначейства у Одеській області, а з рахунку державного бюджету шляхом списання їх Державною казначейською службою України, що відповідає п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, та відхиляє доводи відповідача в цій частині відзиву.

Також згідно матеріалів справи, позивач користувався послугами адвоката Опалько О.М. згідно договору від 14.02.2020 року про надання професійної правничої допомоги (а.с.89-91, т.1).

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Суд було надано акт виконаних робіт від 30.11.2020 року, підписаний адвокатом Опалько О.М. та позивачем, а також квитанцію від 30.11.2020 року, згідно якої позивач сплатив за послуги адвоката 9200 грн.. За викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу понесені ним судові витрати із правничої допомоги.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19, 55, 56 Конституції України, ст.. 15-16, 23, 1176 ЦК України, ст..ст.1, 2, 3, 4, 5, 11, 12 Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", ст.ст. 1, 2, 3, 13, 19, 42, 43, 48, 49, 59, 76-81, 82, 89, 95, 141, 209, 210, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із Державної казначейської служби України (, місцезнаходження м. Київ, вул. Бастіона, 16) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ) за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 292 856, 90 грн. (двісті дев`яносто дві тисячі вісімсот п`ятдесят шість гривень 90 копійок) у рахунок відшкодування моральної шкоди та 9200 грн. (дев`ять тисяч двісті гривень 00 копійок) у рахунок відшкодування судових витрат на правову допомогу.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів (ст.ст.354,355,ЦПК України). Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 29.04.2021 року.

Суддя: Домусчі Л.В.