Справа № 366/3069/20
Провадження № 2/366/209/21
РІШЕННЯ

Іменем України

02 квітня 2021 року смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Слободян Н.П.,

за участю

секретаря судового засідання Мартовицької Н.Є.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні в смт. Іванків цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Горностайпільського будинку-інтернату для людей похилого віку та інвалідів про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад позовних вимог

Позивач ОСОБА_2 звернулась з позовом до Горностайпільського будинку-інтернату (надалі «відповідач») для людей похилого віку та інвалідів про стягнення коштів. Позов обґрунтований тим, що вона з 12 серпня 2011 року по 17 листопада 2020 року перебувала у трудових відносинах з Відповідачем. 17 листопада 2020 року звільнилась з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України). У день звільнення їй не було нараховано та виплачено: заробітну плату за період з 01.11.2020 по 17.11.2020 та компенсацію за невикористану відпустку. Вважає дії відповідача незаконними в силу положень ст.ст. 116-117 КЗпП України. Просила, з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з відповідача , а саме: 50313.15 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 17 листопада 2020 по 15 березня 2021; 5461.32 грн. недонарахованої суми компенсації за невикористану відпустку на суму 5461.32 грн. та 5000 грн. спричиненої їй моральної шкоди.

Рух справи

Ухвалою суду від 15.12.2020 відкрито провадження у справі, надано строк відповідачу для подання відзиву і доказів по суті спору.

14 січня 2021 року до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.

27 лютого 2021 року судове засідання за клопотанням відповідача відкладене та надано строк для подання відзиву на уточненівимоги.

15 лютого 2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву.

09 березня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача та заява про збільшення позовних вимог.

22 березня 2021 року до суду надійшло заперечення відповідача щодо позовних вимог та долучено у якості доказу лист УСЗН Іванківської РДА від 18.03.2021 щодо періоду здійснення виплат бюджетних коштів на оплату праці будинку-інтернату, здійснення відповідних бюджетних запитів.

Позиції сторін

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, направив на адресу суду лист від 31.03.2021, згідно з яким просить у задоволенні позовних вимог відмовити, а справу розглянути за відсутності представника відповідача.

Встановлені судом обставини та відповідні їм правовідносини

Дослідивши подані сторонами документи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що позивач з 12 серпня 2011 року по 17 листопада 2020 року перебувала у трудових відносинах з Відповідачем, що підтверджено записами у її трудовій книжці.

17 листопада 2020 року звільнилась з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України).

З довідки № 478 від 02.12.2020, виданої відповідачем, вбачається, що

Заборгованість перед позивачем на 01.11.2020 становила 5320,03 грн.

Нараховано за листопад 2020:

Заробітна плата по окладу 2769,72 грн.,

Компенсація за невикористану відпустку 51145,02 грн.,

Компенсація за невикористану відпустку з Чорнобильського фонду 32014,14 грн.,

Утримано податків 17615,49 грн.,

Виплачено 16.11.2020 1834,93 грн.,

Виплачено30.11.2020 34464,32 грн.,

Заборгованість станом на 01.12.2020 становила 37244,47 грн.

У відзиві на позов відповідач визнав той факт, що повний розрахунок ( в частині неоспрюваних сум) з позивачем проведено 27.12.2020 сплачено компенсацію за нараховану, але не виплачену відпустку у розмірі 32014,14 грн. та відпускні за жовтень 2020 у розмірі 5230,03 грн.

Частинами 1, 2 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення… В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору ( частина 2).

Щодо стягнення недонарахованої компенсації за невикористану відпустку.

У сторін існує спір з приводу розміру належної працівникові при звільненні компенсації за нараховану, але не виплачену невикористану відпустку.

Пунктом 7 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено, що «обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових та неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки…».

Згідно з п. 10 зазначеної постанови, який був чинним на час звільнення позивачки, передбачав, що «у випадках підвищення тарифних ставок та посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення…». Зазначений пункт втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України №1213 від 09.12.2020 (з 12.12.2020. року).

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 25.08.2020 № 822-ІХВ з 1 вересня 2020 року збільшився розмір мінімальної заробітної плати, в тому числі і позивача, якій у розрахунковому періоду було перераахзовано її посадовий оклад.

Заперечуючи проти застосування відповідного коефіцієнту для коригування середнього заробітку, відповідач у відзиві на позов посилався саме на втрату чинності відповідним пунктом постанову КМУ з 12.12.2020. Однак, суд не може погодитися з цією позицією відповідача, оскільки на час звільнення позивачки, 17.11.2020, ця норма була чинною, а тому підлягала застосуванню.

Таким чином, вимоги позивача про те, що обчислення середньої заробітної плати за проміжок часу до її підвищення має коригуватися на коефіцієнт її підвищення при нарахуванні компенсації за невикористану відпустку, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком коригування заробітної плати за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації:

Місяць/рікНарахована ЗПКоефіцієнтСума
Листопад 2019 Грудень 2019 Січень 2020 Лютий 2020 Березень 2020 Квітень 2020 Травень 2020 Червень 2020 Липень 2020 Серпень 2020 Вересень 2020 Жовтень 2644 8867 6867 12722,48 12195,04 10191,15 10080,97 12117,5 14231,611,1585 1,1585 1,0588 1,0588 1,0588 1,0588 1,0588 1,0588 1,0588 1,0588 1,0 1,012117,91 16965,07 9388,38 7270,78 13470,56 12912,11 10963,87 12117,97 15472,40 10673,73 12117,5 14231,61
всього143176,75 147701,89

Сума заробітної плати відкоригована на коефіцієнт/355 календарних днів = середньоденна заробітна плата: 147701,89 грн./355 календарних днів= 416,06 грн.

Тобто, за 213 днів позивачу мало бути нараховано 88620,78 грн. компенсації за невикористану відпустку (416,04 грн. середньоденної заробітної плати х 213 календарних днів невикористаної відпустки). Фактично позивачу нараховано і виплачено 83159,46 грн. такої компенсації. Відповідно стягненню з відповідача підлягає сума 5461,32 грн.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку

Судом встановлено, що розрахунок з позивачкою, яка була звільнена 17.11.2020, проведений 27.12.2020, за винятком частини компенсації за невикористану відпустку, яка була спірною.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 в ЄДРСР№ 88952400 звернуто увагу на те, що «розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц».

З урахуванням зазначеної правової позиції, суд приходить до висновку, що підлягають задоволенню вимоги про стягнення середнього заробітку по день фактичного розрахунку з позивачкою (27.12.2020) у сумі 16771,05 грн. (621,15 грн.(середньоденна заробітна плата згідно довідки відповідача № 479 від 02.12.2020) х 27 (робочих днів до повного розрахунку)).

Щодо стягнення з відповідача 5000 грн. моральної шкоди.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України 2004 року).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі чи виплати належних сум, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносинвідшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.

Враховуючи досліджені у справі докази, суд дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача, яке полягало у невчасному отриманні належних виплат, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема, і шляхом звернення до суду за захистом своїх прав.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, зокрема, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та вважає справедливим визначити суму компенсації у розмірі 1 500 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 12-13, 81-82, 89, 141, 223, 258-259, 263, 265-266, 273, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Горностайпільського будинку-інтернату для людей похилого віку та інвалідів на користь ОСОБА_2 :

-середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 16771,05 грн.;

-недонараховану компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 5461,32 грн.;

-моральну шкоду у розмірі 1500 грн.

Стягнути з Горностайпільського будинку-інтернату для людей похилого віку та інвалідів судовий збір на суму 2102 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Іванківський районний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та їх місцезнаходження

Позивач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає в АДРЕСА_1 )

Відповідач: Горностайпільський будинок-інтернат для людей похилого віку та інвалідів (, с. Горностайпіль вул. Молодіжна буд. 11а Вишгородського району Київської області).

Суддя Н.П. Слободян