Справа № 135/1682/16-ц
Провадження № 22-ц/801/739/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 рокуСправа № 135/1682/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О.С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О, Ю. Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчука Сергія Ігоровича, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та Державного підприємства «Сетам» Міністерства юстиції України про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на майно, виключення його з акта опису та звільнення з-під арешту, визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсними протоколів проведення торгів, визнання недійсними актів про проведені електронні торги, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області у складі судді Ковганича С. В. від 29 жовтня 2019 року,

в с т а н о в и в:

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчука С. І., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та державного підприємства «Сетам» Міністерства юстиції України про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на майно, виключення його з акту опису та звільнення з-під арешту, визнання недійсними електронних торгів, визнання недійсними протоколів проведення торгів, визнання недійсними актів про проведені торги.

Питання забезпечення позову судами в ході розгляду справи розглядалось неодноразово.

31 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася в черговий раз до суду із заявою про забезпечення позову, в якій ставила питання про накладення арешту на:

1) земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: м. Ладижин СТ «Протон», кадастровий номер :07:002:0515 (державний акт право власності на земельну ділянку серія ВН № 119381 від 25 червня 2003 року);

2) гараж з майстерною № 8 загальною площею 422,5 кв. м, що розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, за адресою : АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:002:0515 (державний акт право власності на земельну ділянку серія ВН № 119381 від 25.06.2003);

3) земельну ділянку площею 0,0026 га, кадастровий номер :07:002:0383, що розташована в АДРЕСА_2 (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 256440);

4) земельну ділянку площею 0,2261 га, кадастровий номер :07:002:0380, що розташована в АДРЕСА_2 (державний акт серія ЯИ № 256743);

5) земельну ділянку площею 0,0024 га, кадастровий номер :07:002:0382, що розташована в АДРЕСА_3 ) (державний акт серія ЯИ № 256740 від 30 грудня 2009 року);

6) гараж № НОМЕР_1 загальною площею 19,3 кв. м, що розташований за адресою : АДРЕСА_4 .

Також просила забезпечити позов шляхом зупинення продажу наступного арештованого майна:

1) житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_2 , загальною площею 108,9 кв. м, житловою площею 72,1 кв. м.;

2) земельної ділянки по АДРЕСА_2 , площею 0,0500 га, кадастровий номер :07:002:0379 (державний акт серія ЯИ № 256742).

Заява обґрунтована тим, що з 2016 року справа перебуває у провадженні суду і за цей час вже було вирішено питання забезпечення позову, однак потім це забезпечення було скасовано і майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, було відчужено, що стало підставою для зміни, доповнення позовних вимог, збільшення кола відповідачів у справі.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що обов`язковою передумовою вжиття заходів для забезпечення позову, яке допускається протягом всього строку розгляду справи, є обґрунтована наявність такої необхідності. Суд, виходячи з конкретних доказів, повинен встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти. При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, під час вирішення клопотань про забезпечення позову суд лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб. З огляду на те, що у даний час рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 01 червня 2012 року, яке набрало законної сили 01 серпня 2012 року, не виконано, з метою недопущення зупинення виконання даного судового рішення, яке набрало законної сили, суд першої інстанції вважав, що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Суд першої інстанції вказав, що після подання 31 липня 2019 заяви про забезпечення позову позивач 09 вересня 2019 подала заяву про збільшення позовних вимог до відповідачів ОСОБА_2 , заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчука С.І., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ДП «Сетам», ТОВ «Фрейр Компані», у якій, крім заявлених позовних вимог просила також визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області від 09 січня 2019 року про передачу майна в рахунок погашення боргу та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу; скасувати записи про реєстрацію права власності від 10 червня 2019 року та 01 березня 2019 року.

Таким чином, на час подання 31 липня 2019 позивачем заяви про забезпечення позову, позов був пред`явлений до ОСОБА_2 , заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Калинчука С.І., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ДП «Сетам». У справі підготовче судове засідання не проводилось, а питання щодо залучення співвідповідачів вирішується виключно за клопотанням позивача. Право на зміну чи збільшення позовних вимог надано позивачу до початку підготовчого судового засідання. Крім того, право на визначення кола відповідачів також надано позивачу. У своїй заяві він самостійно, на власний розсуд, вирішує хто має бути відповідачем. Законодавцем визначено особливий порядок вирішення питання щодо забезпечення позову. Враховуючи викладене, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову з наведених вище підстав.

З такою ухвалою не погодилася ОСОБА_1 , 21 листопада 2019 року подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд неправомірно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову повторно, позаяк судом апеляційної інстанції постановою від 10 жовтня 2019 року вже було наголошено на порушенні судом норм процесуального права. Проте суд першої інстанції, не зважаючи на вказівки апеляційного суду, в оскаржуваній ухвалі знову вказав ту ж підставу для відмови в забезпеченні позову, а саме: не допущення невиконання рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 01 червня 2012 року. Наголошувала, що вона не просила забезпечити позов шляхом зупинення виконання рішень Ладижинського міського суду від 12 жовтня 2012 року та від 01 червня 2012 року, а шляхом накладення арешту та зупинення продажу нерухомого майна, стосовно якого подано цей позов.

19 грудня 2019 року ОСОБА_7 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року залишити без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції призначив підготовче судове засідання на 09 грудня 2019 року, а строк розгляду заяви про забезпечення позову передбачає термін розгляду у два дні, тому вважав, що суд дотримався норм процесуального права при розгляді заяви про забезпечення позову та не міг її вирішити по-іншому до вирішення питання про залучення співвідповідачів та прийняття до розгляду заяв позивача про збільшення (доповнення) позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.

У позові вона стверджувала, що майно, на яке вона просить в порядку забезпечення позову накласти арешт та зупинити продаж, належить їй та її чоловіку ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, як таке, що було набуте у шлюбі.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року було задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, зупинений продаж арештованого майна, зазначеного в актах опису та арешту майна від 22 січня 2013 року, від 29 січня 2013 року, від 22 лютого 2013 року.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 10 квітня 2017 року було залучено до участі у справі як співвідповідачів за даним позовом кредиторів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року було застосовано заходи зустрічного забезпечення шляхом внесення позивачкою ОСОБА_1 на депозитний рахунок суду грошових коштів в сумі 660 537,02 грн, а ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року було скасовано ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року про забезпечення позову та ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року про зустрічне забезпечення позову ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 є боржником у виконавчому провадженні № 34351262, яке перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, розпочате за виконавчим листом, виданим на підставі рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 01 червня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 155 394,93 євро.

В ході виконавчого провадження накладено арешт на майно, яке є предметом спору в даній справі та після скасування забезпечення позову частина майна була продана.

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 331/1255/17 (провадження № 61-11180св18) зазначено, що «забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року в справі № 524/7234/18 (провадження № 61-12652св20) вказано, що «вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. У цій справі, вирішуючи питання про забезпечення позову, суди не взяли до уваги інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Фактично обраний позивачем спосіб забезпечення позову зупиняє виконання судового рішення у іншій справі № 2-4952/11. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Верховний Суд виходить з того, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Отже, зупинення продажу на публічних електронних торгах арештованого нерухомого майна порушує права ПАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є АТ «ПроКредит Банк», як стягувача у виконавчому провадженні, відтак обраний позивачем спосіб забезпечення позову не відповідає його меті та завданням цивільного судочинства».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог ЦПК України, у межах заявлених ними вимог і на підставі доводів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції».

Аналіз матеріалів контрольного провадження та копій матеріалів справи свідчить, що:

у вересні 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про доповнення позовних вимог, в якій визначила співвідповідачем ТОВ «Фрейр Компані», до заяви додана Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т. 6., а. с. 4-9);

відповідно до доданої до заяви про доповнення позовних вимог Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ТОВ «Фрейр Компані» є власником земельних ділянок, площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:002:0515, право власності зареєстроване 01 березня 2019 року, площею 0,0026 га, кадастровий номер :07:002:0383, право власності зареєстроване 10 червня 2019 року, площею 0,2261 га, кадастровий номер :07:002:0380, право власності зареєстроване 01 березня 2019 року, площею 0,0024 га, кадастровий номер :07:002:0382, право власності зареєстроване 01 березня 2019 року, гаража з майстерною № 8 , право власності зареєстроване 01 березня 2019 року, гаража № НОМЕР_1 , право власності зареєстроване 01 березня 2019 року (т. 6., а. с. 12-14);

09 грудня 2019 року ОСОБА_1 подала окреме клопотання про залучення співвідповідачем ТОВ «Фрейр Компані» (т. 6., а. с. 116-117);

житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_2 , загальною площею 108,9 м.кв та земельна ділянка по АДРЕСА_2 , площею 0,0500 га, кадастровий номер :07:002:0379 у власності ТОВ «Фрейр Компані» не перебувають та згідно з інформацією у відзиві ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року рішенням виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області від 20 серпня 2018 року № 319 відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області відмовлено у наданні дозволу на реалізацію цього нерухомого майна (т. 6., а. с. 12-14, т. 1 контрольного провадження, а. к. п. 228-229);

частина Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо спірних об`єктів нерухомого майна була долучена до заяви про забезпечення позову, поданої у липні 2019 року (т. 1. контрольного провадження, а. к. п. 10, т. 5. а. с. 216);

ОСОБА_1 в своїй апеляційні скарзі від 19 листопада 2019 року на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року про відмову в задоволенні заяви про забезпеченні позову зазначила ТОВ «Фрейр Компані» як відповідача (т. 1. контрольного провадження, а. к. п. 197-200, т. 2. контрольного провадження, а. к. п. 21-24, 45-48).

Згідно з частиною четвертою статті 51 ЦПК України про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

Проте, станом на час розгляду судом першої інстанції заяви про забезпечення позову ухвали про залучення ТОВ «Фрейр Компані» як співвідповідача у справі не було, тобто фактично ОСОБА_1 у своїй заяві вимагала накласти арешт на майно, яке не належало відповідачу у справі.

Отже, оскільки забезпечення позову шляхом зупинення продажу арештованого майна, який здійснюється на виконання рішення суду, що набрало законної сили, є неприпустимим, а арешт можливо накласти лише на майно, що належить відповідачу або підлягає передачі йому, натомість власник земельних ділянок, площею 0,1000 га, кадастровий номер :07:002:0515, право власності зареєстроване 01 березня 2019 року, площею 0,0026 га, кадастровий номер :07:002:0383, право власності зареєстроване 10 червня 2019 року, площею 0,2261 га, кадастровий номер :07:002:0380, право власності зареєстроване 01 березня 2019 року, площею 0,0024 га, кадастровий номер :07:002:0382, право власності зареєстроване 01 березня 2019 року, гаража з майстерною № 8 , право власності зареєстроване 01 березня 2019 року, гаража № НОМЕР_1 , право власності зареєстроване 01 березня 2019 року, на яке позивачка просила накласти арешт, ТОВ «Фрейр Компані» станом на час розгляду судом першої інстанції заяви про забезпечення позову не набуло процесуального статусу відповідача у справі, то суд першої інстанції прийшов до правильного по суті висновку про відмову у забезпеченні позову ОСОБА_1 .

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу між подружжям включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Зі змісту позовної заяви та пояснень у суді апеляційної інстанції представниці ОСОБА_1 адвоката Глазунової М. Л. видно, що сума боргу ОСОБА_2 за виконавчим провадженням № 34351262, яке перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, розпочате за виконавчим листом, виданим на підставі рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 01 червня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 155 394,93 євро, не є предметом спору у цій справі. Тобто, ОСОБА_1 вимагає поділити лише активи подружжя без урахування боргових зобов`язань одного з них, які виникли під час шлюбу, що вказує на штучний характер цього спору з метою унеможливити виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Таким чином апеляційний суд прийшов до висновку, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про скасування чи зміну рішення суду.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 30 квітня 2021 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. Б. Сало