КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4909/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Батрин О.В. в м. Київ 20 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивував тим, що 31 січня 2008 року він як позикодавець передав у власність ОСОБА_3 як позичальника грошові кошти у розмірі 2 831 968 доларів США, які останній зобов`язувався повернути у визначений строк, а саме до 04 лютого 2009 року, про що сторонами укладено відповідний договір. Позивач виконав свій обов`язок у повному обсязі, передав грошові кошти відповідачу, втім останній позику так і не повернув. В договорі відсутня вказівка на безпроцентність позики, отже за користування позикою протягом дії договору, тобто з 31 січня 2008 року по 04 лютого 2009 року, розмір процентів становить 329 749,40 доларів США, а за користування чужими грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 1214 ЦК України за період з 05 лютого 2009 року по 17 грудня 2018 року - 3 504 250,05 доларів США. За прострочення обов`язку з повернення позики на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити 3 % річних, що складає 840745,35 доларів США.

Просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу, визначену станом на день ухвалення рішення в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України, що дорівнює 7 506 712,80 доларів США, з яких 2 831 968 доларів США - основна сума боргу, 329 749,40 доларів США - проценти за користування позикою, 3 504 250,05 доларів США - проценти за користування чужими грошовими коштами; 840 745,35 доларів США - 3 % річних.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що заявляючи позов в даній справі, позивач просив суд захистити його порушене майнове право, зважаючи на наявність поважної причини, яка унеможливила подання позову в передбачений процесуальним законодавством строк, однак судом безпідставно відмовлено у захисті порушеного права з посиланням на пропуск строку позовної давності та відсутності поважних причин для його поновлення.

Позивач звертав увагу суду на те, що сторони цього спору є вірянами однієї релігії - іудаїзму, які зобов`язані слідувати релігійним положенням, викладеним в офіційному релігійному документі - Торі, яка зокрема вимагає від віруючого позикодавця не вимагати повернення боргу, якщо відомо, що боржник в змозі його повернути. Культура поведінки віруючих євреїв при отриманні та поверненні позики у відповідності до Тори направлена на те, щоб кожна із сторін намагалась допомогти, при цьому не зловживаючи правами один одного. Саме у зв`язку з релігійними переконаннями позивач надавав відповідачеві можливість добровільно повернути борг в позасудовому порядку протягом тривалого часу, розраховуючи на його сумлінність у дотриманні закону Тори. При цьому існує різниця у строках, протягом яких майнове право позикодавця може бути відновлено. Зокрема положеннями ст. 267 ЦК України встановлено трирічний строк позовної давності для можливості пред`явлення вимоги про повернення боргу в суді, тоді як згідно з положеннями Тори, віруючі євреї не можуть вимагати повернення боргу після спливу 7 років. Оскільки закон Тори надає боржникові можливість задовольнити вимогу позикодавця протягом семи років, позивач не міг пред`явити вимогу до відповідача про повернення боргу в передбачений ЦК України трирічний строк, що мало б наслідком порушення релігійного закону, і позивач максимально відтерміновував строк для примусового стягнення боргу. Дбаючи про інтереси обох сторін, позивачем було збільшено строк на виконання зобов`язань за договором позики шляхом обчислення семирічного строку на повернення боргу не від дати, зазначеної в договорі позики, а від дати спливу трирічного строку, протягом якого подання позову було неможливим через релігійні переконання позивача. Так, за договором позики строком повернення позики є 04 лютого 2009 року, відповідно строк позовної давності закінчувався 04 лютого 2012 року, а сьомий рік від вказаної дати закінчився би 04 лютого 2019 року. Якщо б позивач не заявив вимогу до відповідача до 04 лютого 2019 року, за законом Тори він втратив би можливість пред`явити вимогу до відповідача назавжди.

Посилаючись на ч. 5 ст. 267 ЦК України, ст. 3, 24, 35 55 Конституції України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, вказував, що суд першої інстанції не надав належної оцінки повідомленим позивачем поважним обставинам, формально зазначивши, що релігійні переконання не можуть розцінюватись як поважні причини для поновлення строку позовної давності.

Крім того, у зв`язку з необґрунтованим залишенням поза увагою пояснень позивача щодо порядку обчислення ним семирічного строку для пред`явлення вимоги до відповідача, суд дійшов неправильного висновку щодо спливу дев`яти років для пред`явлення вимоги про повернення коштів.

Вказував, що судом не було перевірено обґрунтованість усіх заявлених позовних вимог. Так, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення позичених грошових коштів та відмовив у задоволенні позову зв`язку з пропуском позовної давності, однак судом безпідставно не було надано правової оцінки обґрунтованості заявлених вимог про стягнення з відповідача процентів за користування позикою, процентів за користування чужими грошовими коштами, 3 % річних від простроченої суми боргу.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 12 березня 2021 року надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінити, відмовивши у задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Вказував, що позивач, вважаючи, що сума позики мала бути йому повернута до 04 лютого 2009 року, саме з цієї дати мав би довідатися про порушення свого права, коли сума позики не була йому повернута вчасно, в той же час позивач чекав 10 років до того, як звернувся до суду, протягом цих років він взагалі не звертався до відповідача з побажаннями отримати 2 831 968 доларів США нібито позичених коштів. Викладене означає, що позивач не лише пропустив строк позовної давності, а й підтвердив, що насправді ніякої позики не було, і саме тому позивач так спокійно чекав своїх коштів.

Вважав, що посилання на релігійні переконання не може бути поважною причиною пропуску строку позовної давності, оскільки питання тлумачення і застосування законів Тори має вирішуватися у рабинському суді, проте позивач вирішив звернутися зі своїми вимогами до суду цивільного, в якому діє цивільне законодавство. При цьому в Торі нічого не сказано про строк позовної давності, встановлений ЦК України, який представник позивача намагається імплементувати в іудейське релігійне вчення.

Вказував, що рішення суду не оскаржувалось відповідачем в частині встановлення судом першої інстанції факту укладення договору позики між сторонами, оскільки загальний результат вирішення справи його влаштовував, однак після ознайомлення з апеляційною скаргою, в якій позивач наполягає на обґрунтованості стягнення з відповідача невідомо як розрахованих сум, відповідачем прийнято рішення оскаржити рішення в апеляційному порядку, в зв`язку з чим вважав за необхідне звернути увагу апеляційного суду на очевидну незаконність рішення суду першої інстанції в частині визнання обов`язку відповідача повернути позивачу суму позики за договором від 31 січня 2008 року. Зазначив, що суд першої інстанції ухилився від дослідження змісту копії договору позики, обмежившись лише формальним посиланням на його письмову форму, а оригінал договору позики позивачем суду взагалі не наданий.

Після призначення справи до розгляду у судовому засіданні суду апеляційної інстанції відповідачем ОСОБА_3 в особі представника 15 березня 2021 року засобами поштового зв`язку було подано апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року, яку ухвалою Київського апеляційного суду від 29 березня 2021 року залишено без руху в зв`язку із визнанням неповажними вказаних заявником підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, надано строк десять днів з моменту вручення копії ухвали для усунення цих недоліків.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2021 року у відкритті апеляційного провадження відмовлено в зв`язку з тим, що наведені представником відповідача в заяві від 12 квітня 2021 року підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження не доводили відсутність реальної можливості подати апеляційну скаргу в установлений законом строк і не були підтверджені доказами, відтак визнані апеляційним судом неповажними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог, які відповідно до ст. 257 ЦК України встановлені тривалістю у три роки. У договорі позики вказано строк повернення відповідачем коштів 04 лютого 2009 року, тобто на час звернення до суду із вказаним позовом 27 грудня 2018 року строки позовної давності пройшли. Враховуючи заяву відповідача про сплив строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із закінченням строків позовної давності за договором позики.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 11 міститься копія договору від 31 січня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір позики про наступне: ОСОБА_1 надає ОСОБА_3 на 1 рік 2 831 968 доларів США в борг для футболу; ОСОБА_3 зобов`язується повернути кошти, зазначені вище, рівно в строк 04 лютого 2009 року.

На а. с. 88 - 89 наявний роздрукований скріншот з веб-сайту delo.ua зі статтею « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в якій наведено зміст розповіді нового власника київського «Арсеналу» ОСОБА_3 , як розвивались перемовини про придбання футбольного клубу, і участь ОСОБА_1 у фінансовій складовій розвитку клубу.

На а. с. 104 міститься роздрукований скріншот з веб-сайту www.shalomhaverim.in.uaзі статтею «ІНФОРМАЦІЯ_2», в якій Дніпропетровська обласна єврейська община і газета «Шалом, Хаверим!» вітають президента Всеукраїнського єврейського конгресу ОСОБА_3 з днем народження.

На а. с. 105 міститься роздрукований скріншот з веб-сайту ru.wikipedia.org зі статтею про ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На а. с. 106 міститься роздрукований скріншот з веб-сайту www.radiosvoboda.orgзі статтею «ІНФОРМАЦІЯ_3».

На а. с. 107 - 110 міститься роздрукований скріншот з веб-сайту clarity-project.info, на якому наведена інформація про громадську організацію «Всеукраїнський єврейський конгрес», засновником якої є ОСОБА_3 .

На а. с. 114 - 120 міститься роздрукований скріншот з веб-сайту clarity-project.info, на якому наведена інформація про Всеукраїнську спілку громадських організацій «Єврейська конфедерація України», членом наглядової ради якої є ОСОБА_1 .

Відповідачем в особі представників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в суді першої інстанції було подано заяви про застосування позовної давності (а. с. 39 - 41, 61).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Апеляційний суд не може прийняти доводи відзиву на апеляційну скаргу в частині недоведеності укладення договору позики, відсутності оригіналу договору, ухилення судом першої інстанції від дослідження змісту копії договору позики, а також доводи в зв`язку з наведеним про зміну рішення суду першої інстанції із відмовою в задоволенні позову у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Строк, порядок і підстави подання апеляційної скарги, її форма та зміст передбачені ст. 352, 354, 355, 356 ЦПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 360 ЦПК України відзив на апеляційну скаргу має містити обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Відповідачем станом на час подання відзиву не подавалося апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року, яка була подана лише 15 березня 2021 року, і ухвалою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача було відмовлено, а отже відповідач позбавлений процесуальної можливості заперечувати в межах відзиву на апеляційну скаргу проти обставин, встановлених судом першої інстанції, а лише надати обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики від 31 січня 2008 року позивач ОСОБА_1 надав позичальнику відповідачу ОСОБА_3 суму позики, а останній зобов`язувався її повернути у повному обсязі 04 лютого 2009 року, однак у строк, встановлений договором позики, відповідач суму позики не повернув, при цьому договір позики відповідач не оспорював, не визнавав його недійсним чи удаваним правочином, що має на меті приховати інший правочин.

Виходячи із наведеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про наявність правових підстав для стягнення позичених грошових коштів.

Разом із тим, відповідачем заявлено вимогу про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, оскільки в договорі позики встановлено строк її повернення - 04 лютого 2009 року, і у вказаний строк відповідачем суми позики не було повернуто, з наступного дня позивач довідався про порушення свого права, і з цього дня розпочався перебіг позовної давності, який закінчився 04 лютого 2012 року.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що станом на день звернення з позовом 27 грудня 2018 року трирічний строк позовної давності закінчився, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в позові.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд не встановив обґрунтованості чи безпідставності позовних вимог, належним чином не мотивував своїх висновків.

Так, зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що суд встановив обґрунтованість позовних вимог, погодившись із доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення позичених грошових коштів та належним чином мотивував свої висновки.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом не перевірено обґрунтованість усіх заявлених позовних вимог, зокрема про стягнення процентів за користування позикою відповідно до ст. 1048 ЦК України, процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 536, 1214 ЦК України та 3 % річних відповідно до ст. 625, 1050 ЦК України, виходячи з того, що зазначені вимоги є похідними від основної вимоги про стягнення неповернутої суми позики, і оскільки суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в цій частині позову в зв`язку із закінченням строку позовної давності, додаткові вимоги також задоволенню не підлягали.

Серед інших доводів апеляційної скарги позивач посилався на те, що він пропустив строк позовної давності з поважних причин, оскільки сторони належать до однієї релігії - іудаїзму, релігійними положеннями якого надано боржникові можливість задовольнити вимогу позикодавця протягом семи років та заборонено повернення боргу після спливу семи років, відтак після спливу трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України, він збільшив строк на виконання зобов`язань за договором позики на сім років згідно з положеннями Тори.

Оцінюючи дані доводи, апеляційний суд враховує наступне.

Статтею 35 Конституції України передбачено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави.

Відповідно до ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак.

Взаємовідносини церкви й держави визначаються Декларацією про державний суверенітет України, Конституцією України та Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації». Правовою формою цих відносин є режим відокремлення від церкви.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Виходячи із аналізу наведених положень закону, релігійні норми, в тому числі Тора, не є джерелом права, яке застосовується судом при розгляді справи, відтак відмова судом першої інстанції в позові з підстав, передбачених ст. 267 ЦК України, не може вважатися обмеженням прав позивача за ознакою релігійних переконань.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що релігійні переконання позивача не можуть бути поважною підставою для поновлення строку позовної давності, та відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині про те, що судом першої інстанції надано неправильної оцінки обставинам, які підтверджують поважність причини пропуску строку позовної давності.

Не ґрунтуються на вимогах закону і є безпідставними доводи позивача про те, що суд мав би керуватися завданнями цивільного судочинства та гарантіями, наданими кожному громадянину Конституцією України, та захистити порушене право позивача навіть після спливу строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції та помилкових доводів позивача щодо можливості застосування релігійних норм в цивільному праві і не є підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Оскільки в позові відмовлено в повному обсязі, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.