справа № 755/48/18
головуючий у суді І інстанції Винниченко Л.М.
провадження № 22-ц/824/3542/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Сержанюка А.С., Сушко Л.П.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Подольського Вадима Олеговича на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції, обґрунтував свої висновки тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не проявляє до нього батьківської турботи, не піклується про нього, не цікавиться його життям та здоров`ям, не утримує матеріально, дитина проживає з позивачем, яка займається її вихованням та утриманням. У спростування зазначеного будь яких доказів відповідачем суду не надано.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 листопада 2020 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Подольський В.О. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

відповідач забрав сина з дружиною з пологового будинку - Київської міської клінічної лікарні № 2, купував одяг, дитячі суміші, підгузки тощо;

відповідач завжди забезпечував її й сина одягом, продуктами та грошовими коштами;

коли син пішов до дитячого садочка, відповідач вечорами забирав його і гуляв з ним на території садочка до того часу, доки за ним не приходила позивач. Якщо за ОСОБА_4 приходила мама позивача - бабуся, то відповідач мав можливість гуляти з сином за межами садочка в присутності бабусі. Також, відповідач продовжував купувати сину одяг, іграшки та інші речі, які були необхідні;

позивач з певного моменту почала обмежувати відповідача в можливості спілкуватись з сином. Дозволяла робити це тільки в її присутності або в присутності бабусі. В подальшому взагалі почала під різними приводами не давати можливості побачитись батьку з дитиною;

у 2012 році відповідач навіть вимушений був звернутись до органу опіки Дніпровського району м. Києва з заявою про встановлення графіку спілкування з дитиною. Однак, орган опіки не вирішив проблему і спілкуватись наодинці з сином відповідач більше не міг, а спілкування в присутності матері супроводжувалось провокаціями та сварками з її боку;

позивач створює негативний образ відповідача як батька;

В апеляційній скарзі, відповідач також посилався на те, що у 2017 році позивач, яка обґрунтувала свої вимоги неможливістю вивезти сина за кордон, не пристала на пропозицію відповідача про надання такого дозволу також і йому, а тоді б син мав можливість поїхати на змагання за кордон і навіть в супроводі батька. Відповідач після розриву стосунків з позивачем, продовжив утримувати сина, сплачуючи аліменти. При зустрічах з сином завжди цікавився його успіхами у навчанні, його інтересами і взагалі всім, що є у житті сина і що його цікавить. З дитинства і по теперішній час батьку та сину було добре разом, про це є фотознімки, кілька з яких є в матеріалах справи. Відповідач постійно шукає зустрічей з сином. Якби йому не перешкоджали в цьому, то часу, проведеного батьком з сином вдвох, було б набагато більше. Навіть дізнавшись про позбавлення його батьківських прав, відповідач продовжив бачитись та спілкуватись з сином. Звинувачувати його у тому, що він неналежно виконує батьківські обов`язки - верх цинізму. Він виконує свої обов`язки на тому максимумі, на якому це дозволяє робити поведінка позивача, яка ховає дитину від батька. ОСОБА_5 батька до сина настільки велика, що він навіть зберігає малюнки сина, які маленький ОСОБА_4 малював у дитинстві. Копії цих малюнків є в матеріалах справи, а кольорові оригінали за вимогою суду можуть бути надані для огляду.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від участі у вихованні дитини, що давало б підстави для можливості застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Зокрема, матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можна дійти безпосереднього висновку про те, що відповідач ухиляється від участі у вихованні дитини.

Навпаки, відповідачу чиняться перешкоди у спілкуванні з сином, дитину приховують, ігнорують телефонні дзвінки, уникають розмов щодо обговорення навчання, виховання, оздоровлення та відпочинку сина, чим позбавляють можливості брати участь у вихованні та розвитку дитини. Батько хлопчика вимушений сам, наскільки це можливо, дізнаватися всю необхідну інформацію у сина або у третіх осіб.

В апеляційній скарзі, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції застосовано норму матеріального права, яка не підлягала застосуванню, а саме, п. 2 частини 1 статті 164 СК України.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа, Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, повідомлена належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалась своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з відповідачем до того як завагітніла зустрічалася не більше року. Вони ніколи не сварилися, планували їхнє спільне життя та народження дітей.

Позивач зазначала, що після того, як вона завагітніла відносини з відповідачем різко змінилися, останній не був готовий стати батьком, його матір не сприймала її за невістку і вже тоді вона відчула, що спільного подружнього життя у них не буде.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився їхній з відповідачем син ОСОБА_3 .

До сина відповідач з`являвся не частіше ніж раз на місяць, хоча відповідач проживав на сусідній вулиці, матеріально їм не допомагав, а тому 25 травня 2009 року вона подала на аліменти.

В подальшому відповідач почав приходити все рідше, не частіше аніж раз на півроку, а з 2013 року, взагалі, з`являвся раз на рік, сином ніколи не цікавився, рідко дзвонив, не допомагав коли ОСОБА_4 хворів, не виховував його, зі святами не вітав.

Крім цього зазначає, що коли в 2012 році вона познайомилася зі своїм нинішнім чоловіком ОСОБА_6 , ОСОБА_4 за хороше відношення до нього майже одразу почав називати його батьком, а свого біологічного батька почав називати по імені.

В останнє відповідача вона та ОСОБА_4 бачили в лютому 2014 року. З 01 вересня 2016 року ОСОБА_1 майже перестав сплачувати аліменти. До вказаного часу відповідач постійно аліменти сплачував невчасно; за 2013 рік, взагалі, нічого не платив.

Також через те, що відповідач не надає дозволу на виїзд дитини за кордон ОСОБА_4 позбавлений можливості брати участь у міжнародних змаганнях з дзюдо, без дозволу відповідача дитину не можливо прописати у квартирі, яка спільно придбана із нинішнім чоловіком ОСОБА_6 , а її мати без дозволу відповідача не може подарувати ОСОБА_4 дачний будинок з земельною ділянкою. Позивач переконана, що такі дії відповідача суперечать інтересам дитини.

Судом встановлено, що позивач та відповідач у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження.

Як вбачається з характеристики на родину учня 3-А класу від 04 грудня 2017 року, ОСОБА_3 навчається у спеціалізованій школі № 264 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району міста Києва з 01 вересня 2015 року.

За час навчання батько ОСОБА_1 батьківські збори у школі не відвідував, життям, станом здоров`я та навчанням дитини не цікавився, у житті та вихованні сина ніякої участі не брав (а.с. 12, 13).

Згідно з довідки Громадської організації «Спортивно-оздоровчий клуб «Тріумф» від 14 грудня 2017 року № 20, ОСОБА_3 , 2008 року народження, відвідує секцію боротьби дзюдо цього клубу з 01 вересня 2012 року по теперішній час. Дитину регулярно приводить на заняття мати ОСОБА_2 , при спілкуванні з дитиною хлопчик жодного разу не згадував батька у розмовах чи розповідях про свою родину; протягом всього часу відвідування секції тренери-викладачі не спілкувались з батьком дитини, оскільки останній ніколи не приводив сина на заняття (а.с. 28).

Допитаний судом свідок ОСОБА_6 засвідчив, що позивач є його дружиною, відповідача він бачив лише один раз у 2013 році, коли забирав ОСОБА_4 із садочка, тоді ОСОБА_1 підійшов до дитини та недовго постояв з сином. Аліменти відповідач платить несистематично, дзвінків від відповідача ніколи не було, участі у вихованні дитини ОСОБА_1 не бере, життям сина не цікавиться. Вихованням і утриманням ОСОБА_4 з трьох років займається він (свідок), дитина його називає батьком.

Згідно з Висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 08 червня 2018 року № 102/03/31-5199, - з`ясовано, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, реєстрація народження дитини проведена відповідно до статті 126 СК України.

Відповідач не приймає участі у вихованні сина, не цікавився його життям та здоров`ям. ОСОБА_4 відвідує секцію боротьби дзюдо спортивно- оздоровчого клубу «Тріумф» з 01 вересня 2012 року. До секції дитину приводить мати. На всіх спортивно-масових заходах клубу, батьківських зборах, мати завжди присутня і досить уважно ставиться до всіх вимог, зауважень та порад щодо виховання дитини. При спілкуванні ОСОБА_4 жодного разу не згадував батька у розмовах чи розповідях.

Відповідно до довідки Дніпровського УП ГУ НП в ході встановлення місця знаходження ОСОБА_1 при неодноразовому відвідуванні адреси: АДРЕСА_1 , двері квартири в присутності сусідів, ніхто не відчинив, на залишені записки із проханням зателефонувати чи з`явитися до Дніпровського УП ГУ НП ніхто не відреагував, у зв`язку з цим, встановити місце знаходження ОСОБА_1 не виявилося можливим. ОСОБА_1 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до цього висновку Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як такого, що свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виховання та навчання сина, не проявляє щодо нього батьківської турботи, не цікавиться його життям і здоров`ям, не утримує матеріально (а.с. 87-89).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту - Конвенція) є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Переглядаючи рішення у цій справі, колегія апеляційного суду враховує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (надалі по тексту - Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Отже, у цьому випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу, не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами колегія апеляційного суду вважає за необхідне:

з однієї сторони розглянути правомірність втручання у право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції та

з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав малолітньої дитини не розлучатися з батьком і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Щодо застосування вказаних вище принципів в цій справі, колегія апеляційного суду встановила таке.

Чи здійснювалось втручання «згідно із законом».

Досліджуючи питання: «Чи передбачено втручання у право відповідача законом», колегія апеляційного суду враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами статей 164-167 СК України.

Зокрема, відповідно до статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини 1 цієї статті).

Отже, втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції.

Вирішуючи питання: «Чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб), колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» малолітньої дитини ОСОБА_3 , і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8.

Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним).

Визначаючи: «Чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», колегія апеляційного суду розглянула доводи позовної заяви, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України).

З позовної заяви вбачається, що відповідачу як батьку малолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини 1 статті 164 СК України).

Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.

Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

Оцінюючи «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини», колегія апеляційного суду враховує, що згідно з частиною 3 статті 12, частинами 1,6 статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці (параграф 57, 58).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, підполковник податкової міліції - старший оперуповноважений з особливо важливих справ відділу чергових митниць оперативного управління Головного управління Міндоходів у Київській області, знаходився на службі в органах внутрішніх справ та звільнений у запас 26 вересня 2014 року на підставі наказу Головного управління Міндоходів у Київській області (а.с. 118).

Доказів, що відповідач має негативні характеристики за місцем працевлаштування чи проживання, притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, позивачем не надано.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідача, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях.

Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Разом з тим, докази, що відповідач знаходиться на обліку в органах з питань захисту прав дітей та/або попереджався про необхідність зміни свого ставлення до виховання дитини, - в матеріалах справи відсутні.

Отже, позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про винну поведінку відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини.

Окремо слід звернути увагу на положення частини 6 статті 19 СК України стосовно того, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Колегія апеляційного суду критично оцінює Висновок Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, оскільки він є необґрунтованим.

Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо малолітнього сина, комісією з питань захисту прав дитини Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, зроблений без встановлення будь яких фактичних даних щодо ухилення відповідача від виконання свого обов`язку по вихованню та матеріальному забезпечені дитини, інтересів дитини, та лише на тій підставі, що відповідач був відсутній за адресою реєстрації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - реалізація матір`ю, батьком права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Доказів про те, що матір дитини повідомляла батька про факти захворювання та лікування дитини, про необхідність неодноразового виїзду дитини за межі України на спортивні змагання (що є складовою контакту з дитиною ), а батько неодноразово свідомо ігнорував вказані повідомлення про важливі факти із життя дитини та не надавав допомоги чи ухилявся від її надання,- позивачем до суду не надано.

Колегія апеляційного суду також відхиляє як належний та допустимий доказ покази свідка ОСОБА_6 , враховуючи те, що він є чоловіком позивача.

Доводи позивача про те, що одноразове ненадання батьком дозволу на виїзд за кордон завдає психологічний дискомфорт дитині, і є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, колегією апеляційного суду відхиляються, оскільки способом вирішення проблеми виїзду малолітньої дитини за кордон без згоди другого з батьків є звернення до суду. Дана можливість передбачена як Правилами перетинання державного кордону громадянами України, так і Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Зокрема, пунктом 2 частини 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, передбачено, що виїзд неповнолітнього за кордон в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків допускається, якщо є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу другого з батьків.

Доводи позивача про те, що у малолітньої дитини є людина яку він вважає батьком, як підстава для позбавлення відповідача батьківських прав, судом апеляційної інстанції також відхиляються з огляду на таке.

Матеріали справи свідчать, що на час укладання позивачем другого шлюбу (18 вересня 2013 року) дитині сторін у справі було 4,5 роки. В цьому віці формування відношення дитини до чоловіка, що разом проживає та добре до нього ставиться, як до члена його родини (як до батька) відбувається в основному за впливом матері.

Колегія апеляційного суду враховує, що відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення, подані докази, які свідчать про регулярне виконання ним свого обов`язку зі сплати аліментів на утримання сина, а саме.

Відповідач за місцем роботи, ГВПМ ДПІ у Печерському районі, звернувся з заявою про відрахування з заробітної плати коштів на утримання сина, що підтверджується його заявою від 11 травня 2009 року (а.с. 111).

При переведенні з ГУ Міндоходів у м. Києві відповідачу було видано грошовий атестат № 82 від вересня 2013 року, де зазначено, що заборгованості по аліментам немає (а.с. 115,116).

Також, в матеріалах справи міститься довідка про утримання аліментів із заробітної плати відповідача за період з 06 травня 2009 року по 01 вересня 2013 року включно (а.с. 112).

В подальшому, після того як відповідач змінив місце роботи та почав працювати в ОУ ГУ Міндоходів у Київській області, відповідач написав заяву за новим місцем роботи про те, щоб з його заробітної плати відраховували кошти на утримання сина, що підтверджується заявою від 10 квітня 2014 року (а.с. 113, 114).

Після виходу на пенсію у вересні 2014 року, у відповідача відсутня заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується довідкою про утримання аліментів із пенсії відповідача за період з грудня 2014 року по вересень 2020 року включно (а.с. 117).

Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в шкільному житті дитини, його відсутність на спортивно-масових заходах, батьківських зборах, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування.

Все встановлене вище у своїй сукупності, на думку колегії апеляційного суду, не може безперечно свідчити про ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків.

Колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції не встановив винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, а також того, чи можливо змінити його поведінку в кращу сторону, не сприяв захисту інтересів дитини щодо її права на батьківське піклування, не врахував того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, та того, що до відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання сина.

При цьому, колегією апеляційного суду враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Але реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідача активних дій, які б свідчили про його бажання скористатись такою допомогою держави.

У цій справі відповідач у 2012 році звертався до органу опіки Дніпровського району м. Києва з заявою про встановлення графіку побачень з дитиною, що визнається позивачем у відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 211).

Як підтвердження того, що відповідач бажає змінити та поліпшити своє ставлення до виховання дитини, колегія апеляційного суду сприймає надану ним переписку у соціальній мережі Viber (Вайбер) за 2020 рік.

Колегія апеляційного суду вважає, що те, що батько зберігає дитячі малюнки свого сина та сам факт заперечення відповідачем позовних вимог про позбавлення батьківських прав, як і оскарження рішення суду першої інстанції від 25 червня 2018 року в апеляційному порядку через два роки у 2020 році, свідчить про наявність у відповідача інтересу до свого малолітнього сина та бажання піклуватись про нього.

Таким чином, в цій конкретній ситуації, відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав з дотриманням статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку колегією апеляційного суду на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», які є надзвичайно важливими.

Оцінка «якнайкращих інтересів дитини» включає в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в цьому випадку стосовно цієї особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (пункт 1 статті 3)).

Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови:

по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною;

по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13).

Аналіз практики Європейського Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Відповідно до частин 1,2 статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав.

Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції не перевірив ставлення дитини до свого батька.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи викладене, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, колегія апеляційного суду вважає за доцільне попередити відповідача ОСОБА_1 про необхідність змінити його ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Керуючись статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 1, 9 Конвенції про права дитини, статтями 164-166, 180 СК України, статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Подольського Вадима Олеговича задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 червня 2018 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складення повного судового рішення 28 квітня 2021 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді А.С. Сержанюк

Л.П. Сушко