Номер провадження: 22-ц/813/3602/21
Номер справи місцевого суду: 523/70/17
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Артем Банк», ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», ОСОБА_3 (треті особи: приватний нотаріус Рудницька Юлія Олександрівна, приватний нотаріус Марченко Олена Іванівна, ОСОБА_4 ) про визнання припиненим строку дії іпотечного договору, про визнання недійсним договорів, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Аліної С.С. 01 червня 2018 року у м. Одеса,-

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Артем Банк», ОСОБА_2 , ТОВ «Арма Факторинг», ОСОБА_3 (треті особи: приватний нотаріус Рудницька Ю.О., приватний нотаріус Марченко О.І., ОСОБА_4 ) про визнання припиненим строку дії іпотечного договору, про визнання недійсним договорів (т. 1 а.с. 5-7, 61-64, 90-99).

В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 06 лютого 2013 року між ПАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/0028/82/45208 про надання ОСОБА_1 кредиту у розмірі 65 000,00 дол. США на строк до 06 лютого 2013 року зі сплатою 15 відсотків річних. В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором, 06 лютого 2006 року між ПАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого були нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 258,0 кв.м., які знаходяться за адресою: в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 посилався на те, що договір іпотеки є припиненим внаслідок пропуску строку позовної давності, а договори відступлення прав вимог є недійсними, також позивач вважав недійсним договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки він був вчинений у м. Києві.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року клопотання представника позивача було задоволено, залучено до участі у справі третю особу - приватного нотаріуса Рудницьку Ю.О. у якості співвідповідача (т. 1 а.с. 85).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2017 року, задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову. Накладено арешт на нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 258,0 кв.м., які знаходяться в АДРЕСА_1 та є предметом іпотеки, належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом ОМР 22.12.2005 року (серія НОМЕР_1 ), зареєстрованого в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно 24.01.2006 року за реєстраційним № 13646016, запис № 998, кн.. 50 неж-75, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9656088, виданого КП «Одеським міським бюро інвентаризації та реєстрації обєкта нерухомості» 24.01.2006 року. Заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо відчуження нежилих приміщень першого поверху загальною площею 258,0 кв.м., які знаходяться по АДРЕСА_1 та є предметом іпотеки, належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом ОМР 22.12.2005 року (серія НОМЕР_1 ), зареєстрованого в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно 24.01.2006 року за реєстраційним № 13646016, запис № 998, кн.. 50 неж-75, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9656088, виданого КП «Одеським міським бюро інвентаризації та реєстрації обєкта нерухомості» 24 січня 2006 року (т. 1 а.с. 86)

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2017 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову було задоволено. Накладено арешт на нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 258,0 кв.м. які занходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), право власності на яке 28.11.2016 року було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20.10.2016 року № 2399, договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20.10. 2016 року № 2396, договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20.10.2016 року № 2397, іпотечного договору від 06 лютого 2006 року №218. Заборонено ОСОБА_3 , будь-яким реєстраційним службам чи деравним реєстраторам, особам, які мають реєстраційні повноваження здійснювати будь-які дії щодо реєстрації, оформлення, підготовки, видачі будь-яких правовстановлюючих документів, здійснювати будь-які дії пов`язані з переходом права власності на нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 258,0 кв.м. які занходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) до набрання чинності рішенням по вказаній справі. Заборонено ОСОБА_3 здійснювати будь-які дії, пов`язані з відступленням прав вимоги за іпотечним договором від 06 лютого 2006 року (реєстраційний номер 218) на нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 258,0 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) (т.1 а.с. 138).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено, скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2017 року, а саме скасовано арешт на нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 258,0 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) право власності на яке 28.11.2016 року було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20.10.2016 року № 2399, договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20.10. 2016 року № 2396, договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20.10.2016 року № 2397, іпотечного договору від 06.02.2006 року №218. Скасовано заборону ОСОБА_3 , будь-яким реєстраційним службами чи державним реєстраторам, особам, які мають реєстраційні повноваження здійснювати будь-які дії щодо реєстрації, оформлення, підготовки, видачі будь-яких правовстановлюючих документів, здійснювати будь-які дії пов`язані з переходом права власності на нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 258,0 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Скасовано заборону ОСОБА_3 здійснювати будь-які дії, пов`язані з відступленням прав вимоги за іпотечним договором від 06 лютого 2006 року (реєстраційний номер 218) на нежитлове приміщення першого поверху загальною площею 258,0 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) (т. 2 а.с. 200-206).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що спірний договір іпотеки є припиненим внаслідок пропуску строку позовної давності, а договори відступлення прав вимог є недійсними, оскільки між сторонами не проведено розрахунків та юридичні особи (їх представники) не мали права на укладання цих договорів (т. 2 а.с. 211-218).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2013 року між ПАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №014/0028/82/45208 про надання ОСОБА_1 кредиту у розмірі 65 000,00 дол. США на строк до 06 лютого 2013 року зі сплатою 15 відсотків річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором, 06 лютого 2006 року між ПАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого були нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 258,0 кв.м., які знаходяться за адресою: в АДРЕСА_1 (а.с.8-12 т.1).

Свої зобов`язання ОСОБА_1 не виконував, внаслідок чого ПАТ Райффайзен Банк Аваль відправив йому вимогу від 15 листопада 2006 року №15-28/20-741 про сплату заборгованості (а.с.13 т.1).

20 жовтня 2016 року між ПАТ Райффайзен Банк Аваль та ПАТ Артем-Банк укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, внаслідок чого право вимоги за вищевказаним кредитним договором та Договором іпотеки перейшли до ПАТ Артем-Банк (а.с.37-42 т.1).

Відповідно до платіжного доручення №5/3 від 20 жовтня 2016 року, ПАТ Артем-Банк перерахував вартість права вимоги згідно договору відступлення права вимоги за договором іпотеки ПАТ Райффайзен Банк Аваль від 20 жовтня 2016 року у розмірі 300 000 гривень (а.с.23 т.2).

20 жовтня 2016 року між ПАТ «Артем-банк» та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, внаслідок чого право вимоги за вищевказаним кредитним договором та Договором іпотеки перейшли до ОСОБА_2 (а.с.103-105 т.1).

Відповідно до платіжного доручення №1 від 20 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 перерахував вартість права вимоги згідно договору відступлення права вимоги за договором іпотеки ПАТ «Артем-банк» від 20 жовтня 2016 року у розмірі 302 000 гривень (а.с.182 т.2).

20 жовтня 2016 року між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, внаслідок чого право вимоги за вищевказаним кредитним договором перейшли до ТОВ «Арма Факторинг» (а.с.110-111 т.1).

20 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ТОВ Арма Факторинг укладено договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за Кредитним договором та Договором забезпечення (а.с.113-114 т.1).

20 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, внаслідок чого право вимоги за вищевказаним кредитним договором та Договором іпотеки перейшли до ОСОБА_3 (а.с.116 т.1);

16 ічня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові конти у розмірі 1 287 450 гривень, строком до 16.01.2022 року (а.с.118-119 т.2).

16 ічня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, предметом якого є нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 258,0 кв.м., які знаходяться за адресою: в АДРЕСА_1 (а.с.190-192 т.1).

Надаючи правову оцінку укладеному 20 жовтня 2016 року між ПАТ «Артем-банк» та ОСОБА_2 договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, внаслідок чого право вимоги за вищевказаним кредитним договором та Договором іпотеки перейшли до ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. За змістом статей 512 ЦК України, статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на день укладення договорів факторингу), у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. У разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення чи ліквідації, спадкування тощо) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги. Тому рішення Господарського суду Харківської області від 24 січня 2013 року у справі № 5023/5239/12, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, не було перешкодою для укладення договорів факторингу та договорів про відступлення прав.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Положення частини першої статті 1083 ЦК України регулюють питання наступного відступлення права грошової вимоги після укладення договору факторингу.

Так, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (частина перша статті 1083 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що за своїми правовими ознаками укладений 20 жовтня 2016 року між ПАТ «Артем-банк» та ОСОБА_2 договор є договором факторингу.

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані?послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352?Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали?договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Зі статтей 1077 та 1079 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.

Фінансова установа це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 того ж Закону, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг є фінансовою послугою, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону?України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило, за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються?суб`єктами господарювання.

Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. ?У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій?(частини 1 та 2 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник набувач послуг чи товарів за первинним договором).

У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими?є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор банк або інша фінансова установа.

Оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами, наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою.

Як вбачається з матеріалів справи, з укладенням 20 жовтня 2016 року договору про відступлення права вимоги, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Фактично, сторони спірних договорів уклали ряд угод, завдяки яким здійснили перехід права на вимогу іпотечного майна від банку до фізичної особи. При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, задіяли спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін.

Крім того, відступлення прав за іпотечним договором ПАТ «Артем-банк» могло вчинити лише за умови одночасного здійснення відступлення права вимоги за основним зобов`язанням (кредитним договором) шляхом укладення договору факторингу, стороною якого ОСОБА_2 бути не міг.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що договір про відступлення прав вимоги від 20 жовтня 2016 року був укладений між ПАТ «Артем-банк» та ОСОБА_2 з порушенням частини третьої статті 512, статті 1054, частини третьої статті 1079, частини другої статті 1083 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а відтак, має бути визнаний судом недійсним.

Окілький первісний договір про відступлення прав вимоги від 20 жовтня 2016 року, укладений між ПАТ «Артем-банк» та ОСОБА_2 , визнаний судовм недійсним, то, відповідно, недійсними є наступні договори, укладені 20 жовтня 2016 року: Договір відступення права вимоги між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальнісю «Арма Факторинг», Договір комісії на вчинення правчинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення від 20 жовтня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальнісю «Арма Факторинг» та ОСОБА_3 , Договір про відступення права вимоги за договором іпотеки від 20 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., зареєстрованого у реєстрі з а №2399.

Що стосується вимог позову ОСОБА_1 про визнання припиненим строку дії іпотечного договору, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 березня 2012 року було задоволено позов АТ «Райффайзен Банк Аваль`до Єгіазарян Альберта Грантовича, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитом на загальну суму151 851,75 доларів США, що у еквіваленті за курсом НБУ на 29 липня 2011 року становило 1 210 440 (один мільйон двісті десять тисяч чотириста сорок) гривень 66 копійок.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції АТ" Райффайзен Банк Аваль " суму державного мита в розмірі 1700,00 гривень та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 гривень.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено (а.с.161-165 т.2).

Відповідно до ст. 17 Закону України Про іпотеку, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

До такого ж висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2017 року у справі за № 6-786цс17.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Поняття строку позовної давності регулюється ст. ст. 256 -258 ЦК України, під яким розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Поняття «строку дії іпотечного договору» регулюється ст. 631 ЦК України та ст. ст. 3, 10, 17 Закону України «Про іпотеку», під якою слід розуміти додаткову умову договору іпотеки, яка визначає момент припинення зобов`язань між сторонами у разі закінчення визначеного сторонами строку або терміну.

Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» визначено перелік істотних умов для договорів іпотеки, серед яких відсутні посилання на обов`язкове визначення «строку дії договору іпотеки».

Спірним договором іпотеки не передбачено строку дій договору іпотеки.

Окрім того, як вірно вказано у рішенні суду, факт пропуску позовної давності спростовується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 березня 2012 року по справі №2/1522/9993/11 за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, колегія суддів вважає необгрунтованими посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на припинення договору іпотеки у зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки такі доводи не відповідають вимогам законодавства та обставинам справи.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до частково неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2018 року підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними, із ухваленням нового судового рішення у цій частині.

Також, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Артем Банк», ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», ОСОБА_3 підлягають стягненню, у рівних частках, на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 2 847, 40 гривень.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 червня 2018 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними.

В цій частині ухвалити нове судове рішення.

Визнати недійсним Договір відступлення права вимоги від 20 жовтня 2016 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» та ОСОБА_2 .

Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20 жовтня 2020 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., зареєстрований в реєстрі за №2397.

Визнати недійсним Договір відступення права вимоги від 20 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальнісю «Арма Факторинг».

Визнати недійсним Договір комісії на вчинення правчинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення від 20 жовтня 2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальнісю «Арма Факторинг» та ОСОБА_3 .

Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 20 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І., зареєстрований у реєстрі з а №2399.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути, у рівних частках, з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Артем Банк», ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 847, 40 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 30 квітня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе