Справа № 539/56/21
Провадження № 2/539/323/2021
28 квітня 2021 року Лубенський міськрайонний суд
в складі: головуючого судді - Даценка В.М.,
з участю секретаря - Джадан І.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в якому просить стягнути з держави через Державну казначейську службу України на його користь 3 000 000 гривень моральної шкоди, завданої незаконним рішенням Оболонського районного суду м. Києва, яке скасоване.
На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 9 червня 2009 року Оболонським районним судом м. Києва, було прийнято заочне рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , якого не існувало. В рішенні про розірвання шлюбу, зазначено, що сторони від шлюбу мають дочку, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_2 пізніше змінила прізвище на ОСОБА_2 .
На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_5 отримала свідоцтво про розірвання шлюбу в Роздільнянському відділі РАЦС.
15.06.2010 року ОСОБА_5 рішенням суду стягнула з ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказана в рішенні про розірвання шлюбу від 09.06.2009 року донька, ОСОБА_6 , не має до позивача жодного відношення. Це підтверджено рішеннями: Роздільнянського районного суду Одеської області в справі №511/1299/18, яким задоволено заяву ОСОБА_5 про встановлення факту народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньки ОСОБА_6 , громадянки України, без включення відомостей про батька; 18.09.2018 року рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено у зв`язку з тим, що судом встановлено, що неможна вважати допустимим доказом на підтвердження батьківства відповідача свідоцтво про народження видане ПМР.
Рішенням про розірвання шлюбу від 09.06.2009 року, якого ніколи не існувало, суд безпідставно втрутився в особисте життя позивача. Рішення, прийняте Оболонським районним судом м. Києва є незаконним, та скасовано Київським Апеляційним судом, але за 10 років, поки воно було в силі, потягло тяжкі для позивача наслідки. Так, в біографії позивача з`явився факт існування шлюбу з 2001 по 2009 роки. Через це його сім`я, в якій була народжена дитина, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розпалася, так як з 2010 року виконавча служба розпочала свої дії, повідомивши, що він перебував у шлюбі до 2009 року, а з 2008 року позивач проживав в шлюбі з ОСОБА_8 . Органи державної влади своїми діями нанесли шкоду честі, гідності та діловій репутації позивача, так як він з 2008 року займається громадською діяльністю та є членом Всеукраїнської громадської організації «Спілка громадських організацій України «Народна Рада», де займає посаду керівника регіонального відділення.

Постановами державного виконавця Лубенського відділу ДВС ГТУЮ в Полтавській області, ОСОБА_1 заборонено виїзд за кордон та керування автомобілем, арештовані всі рахунки.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав на їх задоволенні наполягає.

Представник Державної казначейської служби України, який у встановленому порядку був повідомлений про час, день і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив.

На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів.

Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, в порядку заочного провадження, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 9 червня 2009 року Оболонським районним судом м. Києва, було прийнято заочне рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . (а.с. 10). ОСОБА_2 пізніше змінила прізвище на ОСОБА_2 .

Однак, постановою Київського апеляційного суду 23.07.2020 р. заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29.05.2009 р. скасоване та прийняте нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - відмовлено.

Підставою для скасування рішення стало те, що в підтвердження факту укладання шлюбу позивачем було надано свідоцтво про укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 04.04.2001р., виданого Первомайською сільською радою Слободзейського району республіки Молдова. Вказане селище згідно адміністративно-територіального поділу відноситься до невизнаної Придністровської Молдавської Республіки. Цей доказ є недопустимим та не підтверджує факт укладання шлюбу. Відтак, суд не знайшов підстав для розірвання цього шлюбу (а.с.13-16).

Також встановлено, що 15.06.2010 року ОСОБА_5 рішенням Оболонського районного суду м. Києва стягнула з ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 03.09.2018р. встановлено факт народження дитини ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження смт Первомайськ Слободзейського району Республіки Молдова від матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянки України.

У відповідності до ухвали Роздільнянського районного суду Одеської області про роз`яснення рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 03.09.2018р., ОСОБА_5 коли народжувала дитину в шлюбі не перебувала. Дитина нею народжена ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в шлюб вказана особа вступила ІНФОРМАЦІЯ_6 і відповідно батьківство відносно дитини було встановлено також в квітні 2001р. Оскільки судом був встановлений лише факт народження дитини, то в первинний запис про народження дитини мають бути внесені відомості щодо народження дитини, саме як ОСОБА_6 , яка народилася у ОСОБА_5 .. Після надання документів матір`ю дитини про встановлення батьківства, легалізованих у законний засіб, прізвище дитини може бути змінено на ОСОБА_2 (а.с.21-22)

Позивач вказує на те, що він ніколи не перебував у шлюбі з ОСОБА_6 та не має від неї дитини « ОСОБА_6 », що підтверджено наведеними рішеннями. Разом із тим, приймаючи рішення про розірвання шлюбу, суд не звернув увагу на те, що ці факти підтверджуються недопустимими доказами та безпідставно втрутився в його особисте життя, оскільки встановив факт перебування в неіснуючому шлюбі. На підставі цього рішення в наступному з нього були стягнуті аліменти на дитину. Це рішення потягло тяжкі наслідки, чим ОСОБА_1 завдано моральної шкоди.

Такі доводи позивача суд вважає необґрунтованими.

Відповідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, викладених в ч. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до п.2 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відповідно до ст. ст. 440, 450 ЦК України, шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями суду, визначено профільним Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР, на який власне і посилається позивач (арк.4 позовної заяви).

Між тим, цей Закон не передбачає відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок прийняття рішення у цивільній справі, яке в наступному скасовано.

Відтак, позивач не наведено переконливого нормативного обґрунтування своєї позиції.

Разом із тим, суд звертає увагу на безпідставність висновків позивача щодо фактичних обставин, якими він обґрунтовує завдану йому моральну шкоду.

Так, позивач вказує на те, що рішення про розірвання шлюбу потягло тяжкі наслідки, призвело до визнання факту народження його дитини « ОСОБА_6 », внаслідок чого в наступному йому були присуджені аліменти.

Доводи позивача є помилковими, оскільки таке рішення не породжує жодних інших наслідків, окрім припинення шлюбу, існування якого позивач взагалі заперечує. Крім того, таке рішення не має преюдиційного значення в питанні визнання його батьківства щодо дитини та подальшого стягнення аліментів.

Також помилковими є висновки позивача відносно того, що наведеними рішеннями судів було встановлено той факт, що він не перебував в шлюбі з ОСОБА_2 та не має з нею спільних дітей.

В наведених рішеннях суди не встановлювали такі факти, а лише вказали на відсутність допустимих доказів цих обставин, з огляду на невизнання Україною офіційних документів невизнаної Придністровської Молдавської Республіки.

Наведене не позбавляє дитину права встановити факт походження (кровного споріднення) від ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 263-265, 280, 281, 288, 289 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , місце реєстрації АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної казначейської служби України ( , юридична адреса 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6) про відшкодування моральної шкоди.

Заочне рішення може бути переглянуте Лубенським міськрайонним судом Полтавської області за письмовою заявою, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення, а за заявою учасника справи, якому заочне рішення не було вручене у день його проголошення - за його письмовою заявою, поданою протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Полтавського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 28.04.2021р.

Суддя Лубенського міськрайонного суду В.М. Даценко