РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №348/243/21

22 квітня 2021 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючої-судді: Міськевич О.Я.

з участю секретаря судового засідання: Скоблей О.В.

представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Надвірнянського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування домоволодінням,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування домоволодінням.

Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власницею домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.07.2020. Дане домоволодіння перейшло їй в спадок від її батька.

Наразі в її домоволодінні зареєстровані: брат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , племінник ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та братова ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначає, що відповідачі не проживають в даному будинку понад 5 років. ОСОБА_5 проживає у власному будинку, ОСОБА_4 проживає в будинку своєї дружини, а ОСОБА_3 виїхала на заробітки в Бельгію.

Факт реєстрації відповідачів в її домоволодінні створює їй перешкоди у можливості користуватись та розпоряджатись своїм майном.

В утриманні будинку, проведенні ремонту, оплаті комунальних послуг (електроенергія, газ, інтернет, тощо), веденні підсобного господарства відповідачі участі не приймають та ніколи не приймали.

Також вона не може оформити житлову субсидію, що завдає їй значних матеріальних збитків.

Вважає, що відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 втратили право користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації без поважних причин.

Стислий виклад позицій сторін:

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала повністю з підстав, зазначених в позові. Просила суд позов задоволити та постановити рішення, яким визнати відповідачів особами, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням, розташованим в АДРЕСА_1 , та належать позивачу на праві приватної власності. Не заперечила щодо проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явились, про час і місце слухання справи повідомлені завчасно належним чином, про що свідчать розписки про отримання повістки, про причини неявки не повідомили, заяви про слухання справи у їх відсутності не поступало. Тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України.

Процесуальні дії у справі:

Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23.02.2021 по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23.03.2021 по даній справі закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Фактичні обставини, встановлені судом:

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який вона прийняла у спадок після смерті її батька ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.07.2020, виданого виконуючим обов`язки державного нотаріуса Надвірнянської районної державної нотаріальної контори Войташек І.І., на підставі заповіту, посвідченого секретарем Ланчинської селищної ради, зареєстрованого в реєстрі за № 322, та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 217863461 від 27.07.2020 (а.с. 8-9).

Як вбачається з позовної заяви, відповідач ОСОБА_5 є братом позивача, відповідач ОСОБА_4 племінником позивача, а відповідач ОСОБА_3 братовою позивача.

З довідки про склад сім`ї, виданої ОСОБА_2 Ланчинською селищною радою Надвірнянського району Івано-Франківської області від 27.01.2021 № 53/02.2-11, та копії будинкової книги вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10-12).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом Ланчинської селищної ради ОТГ вбачається, що зі слів заявника відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в будинку за адресою АДРЕСА_1 , фактично не проживають більше п`яти років (а.с. 13).

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права:

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

З аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Судом встановлено, що відповідачі за зареєстрованим місцем свого проживання не проживають протягом тривалого часу без поважних причин, особисті речі там не зберігають, інтерес до вказаного житла не проявляють, між сторонами відстутня домовленість щодо збереження за відповідачами права користування житлом у разі їх відсутності за місцем реєстрації понад один рік. Вказані факти підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірному будинку залежить від права самого власника і є похідним від нього. Оскільки позивач є власником домоволодіння, вона має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають їй користуватися та розпоряджатися його майном.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_2 є власником зазначеного домоволодіння і на даний час не бажає, щоб відповідачі були зареєстрованими в ньому, то вона відповідно до вимог чинного законодавства, вправі вимагати через суд усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Враховуючи вище наведене, суд зауважує, що дієвим способом захисту права власності позивача, виходячи з приписів норм матеріального права, буде усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання відповідачів особами, які втратили право користування житловим приміщенням.

Таким чином встановивши, що відповідачі у спірному житловому будинку не проживають більше п`яти років, суд приходить до висновку, що останні втратили право користування житловим приміщенням, оскільки були відсутні за місцем реєстрації понад один рік, особисті речі там не зберігають, інтерес до вказаного житла не проявляють, договору з власником про порядок проживання та утримання будинку відповідачі не укладали, тому вони є такими, що вибули з будинку за власним волевиявленням.

Висновки суду.

Враховуючи, що позивач є власником житлового будинку і, як власник цього майна, надавала право відповідачам користуватись ним. Наразі відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, відповідачі за зареєстрованим місцем не проживають протягом тривалого часу без поважних причин, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

На підставі наведеного суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання відповідачів особами, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 .

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 383, 391, 395, 401, 402, 404, 405, 406 ЦПК України, ст. 3 СК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР, керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 258, 263, 264, 265, 268, 273, 280-289 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування домоволодінням задовільнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Міськевич О.Я.

Повний текст рішення

складено 30.04.2021