Номер провадження: 22-ц/813/4619/21
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 29.04.2009 року у розмірі 115915,20 грн.

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року, Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 115915,20 грн. за кредитним договором №б/н від 29.04.2009 року та просив стягнути судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 29.04.2009 року у розмірі 115915,20 грн.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що у позовній заяві, яка не змінювалася, банк як на підставу позову посилався на невиконання відповідачем умов кредитного договору від 29 квітня 2009 року у формі анкети-заяви, яку додав до позовної заяви.

Судом, також встановлено, що із змісту цієї анкети-заяви вбачається, що вона стосується отримання кредиту у розмірі 6294,00 грн. на строк 24 місяці з 29.04.2009 року по 29.04.2011 року включно на придбання товару зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,01 на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та на інших на умовах надання кредиту фізичним особам «Розстрочка»(Стандарт).

У суду відсутні відомості щодо виконання сторонами зобов`язань за цим договором, оскільки позивач не заявляв позовні вимоги, пов`язані з його виконанням, та відповідно докази щодо виконання вищевказаного договору на умовах надання кредиту фізичним особам «Розстрочка»(Стандарт) до суду не надавав.

Разом з цим позивач вказує, що 29 квітня 2009 року між банком та відповідачем було укладено ще один кредитний договір, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як стверджує позивач, відповідач приєднався до запропонованих банком Умов та Правил надання банківських послуг і одержав кредит у розмірі 13000,00 грн.

Позивач вважає, у зв`язку з порушенням зобов`язань за вказаним кредитним договором відповідач станом на 26.08.2018 року має заборгованість у розмірі 335674,46 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 10268,75 грн., заборгованості по процентам у розмірі 322005,71 грн. та заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3400,00 грн., проте банк не бажав станом на час подання позову повертати всю суму заборгованості та заявив позовні вимоги щодо повернення суми у розмірі 115915,20 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 10268,75 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 08.08.2008 року по 04.05.2017 року у розмірі 105646,45 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що оскільки у цій справі не встановлено факту укладення між банком та відповідачем договору-приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та одержання платіжної картки для виплат «Універсальна» станом на дату, з якою банк пов`язує виникнення спірних правовідносин, з подальшим її перевипуском та, зважаючи на заявлені банком предмет та підстави позову, які не змінювалися та не уточнювалися, у позові банку необхідно відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Апеляційним розглядом справи встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 25.03.2019 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» було залишено судом без руху, з підстав не відповідності вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України, а саме судом зазначено, що «у позові позивач стверджує, що відповідно до договору № б/н від 29.04.2009 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 13000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

В той же час, у матеріалах позовної заяви відсутні докази, що підтверджують вказані обставини, наявна лише заява позичальника від 29.04.2009 р., відповідно до якої Банк надає позичальнику кредит у сумі 6394,00 грн., тоді як в позові вказано, що кредит надано у розмірі 13000 грн. Також в заяві вказано, що Позичальник згоден, що ця заява разом із запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ), Тарифами, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Разом з тим, в наданому суду витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт вказаний тариф не міститься» (а.с. 35).

На виконання вищевказаної ухвали суду, 12.04.2019 року банком надано до суду заяву (а.с. 39-41), у якій зазначено, що банком з відповідачем 08.08.2008 року було укладено два кредитні договори:

1) договір №ODXRF613071104, відповідно до якого відповідач отримав строковий кредит у сумі 3675,98 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,42 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту (5,04% річних), шляхом перерахування коштів на рахунки вказані в заяві Позичальника;

2) договір (приєднання) № б/н відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредитний ліміт у сумі 0,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку № НОМЕР_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості (36% річних).

ОСОБА_1 08.08.2008 року підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг складає між ним та Банком Договір, що підтверджується його підписом у заяві. Копії Умов та Правил надання банківських послуг були додані до позовної заяви.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 отримав 08.08.2008 року кредитний ліміт у розмірі 0 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості (36% річних).

Відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг, Право зміни розміру наданого на платіжну картку Кредиту (кредитного ліміту) Банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням Банку і без попереднього повідомлення.

Відповідно до умов договору, Банком було самостійно змінено кредитний ліміт до 13000,00 грн.,яким, як зазначає банк, ОСОБА_1 скористався, однак зобов`язання за договором належним чином не виконав.

Також позивач надав до суду довідку, відповідно до якої ОСОБА_1 було надано кредитні картки: № НОМЕР_2 (термін дії до 07/16), № НОМЕР_3 (термін дії до 06/13) та № НОМЕР_1 (термін дії 02/10).

Однак, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що видача цих карток умовами анкети-заяви, підписаної відповідачем 29.04.2009 року, про приєднання до договору на умовах надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) не передбачалася.

При цьому, саме стягнення заборгованості за договором від 29.04.2009 року, на підставі якого відповідачу було нібито видано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки і є предметом позовних вимог. Банк у позові не зазначав і фактично не посилався, та не надав письмової форми договору від 29.04.2009 року про приєднання до Умов та правил, на підставі якого була видана картка «Універсальна».

Крім того, матеріалами справи також встановлено, що під час розгляду справи банком було надано до суду анкету-заяву від 08.08.2008 року із посиланням на те, що відповідач саме у такий спосіб отримав кредитку картку та кредит у розмірі 13000,00 грн.

Однак, як вірно зазначено судом, договір (заява позичальника) від 08.08.2008 року не був підставою позову, а банк в установленому порядку (у письмовій формі) не змінював і не уточнював позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку, що у справі відсутня заява - анкета про приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг та одержання платіжної картки для виплат «Універсальна» станом на 29.04.2009 року, - тобто на дату, з якою банк пов`язує у позові виникнення спірних правовідносин, та взагалі будь-які інші докази про отримання відповідачем кредиту у зазначену дату у вказаному позивачем розмірі та на зазначених ним у позові умовах.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

У доводах апеляційної скарги апелянт посилається на те, що у даному випадку кредитний договір був укладений шляхом оформлення і підписання анкети заяви від 29.04.2009 року та довідки про умови кредитування від 23.01.2010 року, у яких визначені умови щодо розміру та порядку нарахування процентів штрафних санкцій, що є складовою частиною кредитного договору, а тому, на думку апелянта договір укладено у письмовій формі і підписано сторонами та між сторонами виникли правовідносини щодо виконання зобов`язання саме у порядку та спосіб, якій визначено договором, і цей факт є доведеним.

Разом з тим, апеляційний суд вважає вказані доводи апелянта безпідставними, з огляду на те, що як встановлено судом першої інстанції та повторно досліджено судом апеляційної інстанції жодних доказів укладення між сторонами кредитного договору б/н від 29.04.2009 року з встановленим кредитним лімітом саме на суму 13000 грн. позивачем, всупереч вимог ст.81 ЦПК України, не надано.

Доказів того, що позивачем був наданий кредит в розмірі та на умовах, передбачених вищезазначеним кредитним договором та Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанка, та що саме вищезазначені умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме зазначені умови та правила надання банківських послуг мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач з повернення кредиту, зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту суду не надано.

Більш того, матеріали справи взагалі не містять довідку про умови кредитування від 23.01.2010 року, на яку посилається у апеляційній скарзі апелянт, у якій нібито визначені умови щодо розміру та порядку нарахування процентів штрафних санкцій.

Тобто, позовні вимоги про стягнення заборгованості, заявлені банком є недоведеними.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що позивачем у даній справі не доведений факт укладання будь-якого договору з відповідачем, а відтак недоведеними є обставини і щодо існування заборгованості та обґрунтованості її розміру.

Твердження апеляційної скарги, що відповідач розрахунок заборгованості не оскаржував, а виписка, що наявна у матеріалах справи підтверджує рух коштів за карткою є необґрунтованими, оскільки позивач не надав належних доказів щодо суми отриманого кредиту, а виписка по рахунку не є первинним документом, що узгоджується з висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року № 61-5191св18.

Рух коштів на картковому рахунку не може бути належним підтвердженням обізнаності відповідача з конкретними «Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», на які посилається позивач як на умови кредитного договору від 29.04.2009 року, факту згоди відповідача на них.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 29.04.2009 року у розмірі 115915,20 грн. залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 30.04.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда