КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №2-852/12
Апеляційне провадження №22-ц/824/3462/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Мостової Г.І., Суханової Є.М., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И В :

31 жовтня 2011 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду із названим позовом, де просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №K3R4AE00000020 від 17.03.2008 в сумі 14 105,29 Євро звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки Mercedes-benz, модель 280E, 1994 року випуску, №кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі-ПАТ КБ «Приватбанк») з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору №K3R4AE00000020 від 17.03.2008 ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 10 956, 54 Євро та зобов`язався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 10,56 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.03.2013 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача за вищезазначеним кредитним договором між позивачем та відповідачем 17.03.2008 р. був укладений договір застави рухомого майна - автомобіля марки Mercedes-benz, модель 280E, 1994 року випуску, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

У порушення умов договору, відповідач належним чином прийняті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором не виконав.

У зв`язку з зазначеним порушенням за кредитним договором, відповідач, станом на 15.09.2011 року, має заборгованість, яка становить 14 105,29 Євро, що складається з наступного: 7 688,82 Євро - заборгованість за кредитом; 1 162,45 Євро - заборгованість по процентам за користування кредитом; 207,84 Євро - заборгованість по комісії за користування кредитом; 4 352,75 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також 22,84 Євро - штраф фіксована частина, 670,59 Євро - штраф процентна складова.

Оскільки умовами договору та чинним законодавством передбачено обов`язок відповідача передати предмет застави в заклад заставодержателя, який відповідачем не було виконаний, просить позов задовольнити.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2012 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ « Приватбанк» за кредитним договором №K3R4AE00000020 від 17.03.2008 року у розмірі 14 105, 29 Євро, що за курсом НБУ від 15.09.2011 року складає 15 4384 грн. 86 коп. звернуто стягнення на автомобіль марки Mercedes-benz, модель 280E, 1994 року випуску, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати по справі, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 543 грн. 85 коп. та витрат по оплаті інформаційно-технічних послуг - 120 грн.

Визначено спосіб звернення стягнення на заставлене майно шляхом визнання права позивача (уповноваженій особі позивача за довіреністю) на продаж автомобіля марки Mercedes-benz, модель 280E, 1994 року випуску, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , іншій особі-покупцю на прилюдних торгах, для чого надати ПАТ КБ «Приватбанк» право зняття цього транспортного засобу з обліку.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що

відповідач належним чином прийняті на себе зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором не виконав, тому заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2020 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Філатової О.С. про перегляд заочного рішення від 23.04.2012 по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Філатова О.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове, яким відмовити по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що банком не надано доказів відкриття позичальнику (відповідачу) поточного рахунку для видачі кредиту в іноземній валюті.

Також відсутні докази зарахування банком на рахунок позичальника кредитних коштів.

Договір на обслуговування рахунку та рахунку між банком та позичальником не укладався, а кошти на які банк перераховував кошти не є рахунком клієнта.

Відтак, банк не мав права на використання аналітичних внутрішньобанківських рахунків або інших рахунків на приймання від фізичних осіб готівки іноземної валюти на рахунки, відмінні від поточного, оскільки є грубим порушенням Генеральної ліцензії банку, Інструкції про касові операції в банках України та Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України.

Вважає, що п. 3.3., 17.4, 17.6, 17.7. кредитно-заставного договору, порядок та повернення кредитних коштів по кредитному договору суперечить встановленому чинним законодавством порядку надання та повернення отриманих кредитів, порядку здійснення касових операцій з готівковою іноземною валютою, порядку відображення операцій з готівковою іноземною валютою в бухгалтерському обліку банку, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в України», положенням Генеральної ліцензії банку, що дозволяла йому проведення операцій з іноземною валютою, Декрету КМУ «Про валютне регулювання та валютний контроль», ст. 162 КУпАП і є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

Неможливість виконувати кредитний договір в частині погашення кредиту тягне за собою недійсність кредитного договору в цілому, оскільки без шляхів видачі та погашення кредиту - кредитних договорів неможливо виконувати.

Вказує, що жоден з письмових доказів на підставі яких суд ухвалив рішення не був належним чином завірений, що є порушенням процесуального права.

Банком не доведено факт видачі відповідачу кредитних коштів, а матеріалів справи не містять жодного первинного документу, який підтвердив би надання банком таких послуг.

Зазначає, що відповідач не погоджується із сумою заборгованості, а з наданого розрахунку боргу банком неможливо встановити правильність нарахування пені та відсотків.

Банк під час укладення кредитного договору приховав від відповідача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту та реальної відсоткової ставки за кредитно-заставним договором, чим ввів в оману відповідача.

Також вказує, що позивач всупереч закону та рішенню Конституційного суду нарахував комісію за ведення кредиту, а суд першої інстанції вказану вимогу задовольнив.

Позивач не повідомив, що на час розгляду справи у 2012 році відповідач добровільно передав заставний автомобіль позивачу за актом прийому-передачі.

Факт добровільного повернення майна відповідачем банку та прийняття його позивачем є самостійною підставою для припинення кредитного договору датою прийняття банком майна.

Усі подальші дії банку зі стягнення заборгованості, нарахування відсотків, неустойки після фактичного припинення договірних відносин не відповідають законодавству.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 07.03.2008 р. між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитно-заставний договір №K3R4AE00000020.

За умовами правочину позивач надав відповідачу кредит в сумі 10 956,54 Євро, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 10,56 % річних, разову винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми кредиту, винагороду за резервування ресурсів у розмірі 2,04 % річних, а також виконати інші зобов`язання згідно договору, кінцевий строк повернення - 15.03.2013 року (а.с. 15-31).

Відповідно до додатку до кредитно-заставного договору №K3R4AE00000020 від 17.03.2008, позичальник ОСОБА_1 ознайомлений з загальною вартістю кредиту, де детально викладено умови кредитування (а.с. 32).

При цьому, відповідач своїм підписом засвідчив про ознайомлення з графіком погашення кредиту за вказаним договором, в якому помісячно викладено розмір чергових платежів (а.с. 33).

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, ним було передано в заставу рухоме майно, а саме: автомобіль марки Mercedes-benz, модель 280E, 1994 року випуску, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належав йому на праві власності.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 17.03.2008, він підтвердив, що є позичальником за кредитно-заставним договором №K3R4AE00000020 від 17.03.2008, однією сім`єю з будь-якою особою не проживає та надає цю заяву банку для отримання кредиту (а.с. 34).

Судом встановлено, що банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, однак відповідач від виконання обов`язку з повернення кредитних коштів ухиляється, у зв`язку з чим, станом на 15.09.2011 року, як зазначає позивач, за правочином утворилась заборгованість, яка становить 14 105,29 Євро та складається з наступного: 7 688,82 Євро - заборгованість за кредитом; 1 162,45 Євро - заборгованість по процентам за користування кредитом; 207, 84 Євро - заборгованість по комісії за користування кредитом; 4 352,75 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також 22,84 Євро - штраф фіксована частина, 670,59 Євро - штраф процентна складова (а.с. 12-13).

12.09.2011 ПАТ КБ «Приватбанк» надіслало ОСОБА_1 вимогу (повідомлення) про дострокове повернення кредиту, якою було попереджено відповідача, що у випадку несплати суми кредиту та заборгованості протягом 30 календарних днів з дати одержання цієї вимоги, позивач буде вимушений вдатись до примусового стягнення заборгованості, в тому числі за рахунок предмета застави, а 31 жовтня 2011 року - звернулось до суду із названим позовом (а.с. 3-7, 35, 46-47).

При вирішенні зазначеного спору між сторонами суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати наступні норми чинного законодавства.

Так, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За положеннями ч. 1, 2 ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до ст. 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 п. 3 ст. 592 ЦК України заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави в інших випадках , встановлених договором.

За змістом ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено договором або законом.

Встановивши, що боржник не виконує належно свої зобов`язання за кредитним договором, предмет застави в заклад заставодержателя не передав, тому суд першої інстанції, з точки зору суду другої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № K3R4AE00000020 від 17.03.2008.

Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність факту видачі відповідачу кредитних коштів апеляційний суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження проведення операцій за кредитним договором, а саме видачі кредитних коштів відповідачу, позивачем було надано суду меморіальні ордери від 17.03.2008 та видатковий ордер від 17.03.2008 (а.с. 154-155).

Відповідно до наданої банком виписки по рахунку № НОМЕР_3 ОСОБА_1 , останній отримав кредитні кошти у сумі 7 127, 70 Євро, що в еквіваленті складає 56 011, 64 грн (а.с. 154).

Згідно до наданої банком виписки по рахунку № НОМЕР_4 ОСОБА_1 , відповідач здійснював погашення заборгованості в період з 22.04.2008 по 29.05.2009, загалом на суму 1 957 Євро (а.с. 153).

Крім того, під час апеляційного розгляду справи, позивач надав суду копію біржової угоди від 13.03.2008, зареєстровану на Товарній біржі «Укрресурс», за умовами якого продавець ОСОБА_2 продав, а покупець ОСОБА_1 купив автомобіль марки Mercedes-benz, модель 280E, 1994 року випуску, № кузова/шасі: НОМЕР_1 (а.с. 200).

Відповідно до заяви про повний розрахунок від 17.03.2008, ОСОБА_1 повністю виплатив продавцю ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 6 233 Євро, як борг по оплаті автомобіля марки Mercedes-benz, модель 280E, 1994 року випуску, № кузова/шасі: НОМЕР_5 (а.с. 202).

Відповідач після придбання автомобіля марки Mercedes-benz, модель 280E, 1994 року випуску, № кузова/шасі: НОМЕР_5 отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , в якому зазначено про наявність кредиту Приватбанку (а.с. 203).

Відтак, доводи апелянта про те, що йому не належав автомобіль, спростовуються зазначеними доказами.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції прийшов до переконання про те, що відповідач погодився з умовами названого кредитно-заставного договору, оскільки отримав кредитні кошти, використав за цільовим призначенням і періодично здійснював погашення кредиту.

Таким чином, факт отримання кредитних коштів відповідачем з метою придбання автомобіля (предмета застави) підтверджується вищезазначеними доками, які суд відносить до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, які свідчать про обґрунтованість, за винятком стягнення комісії, заявлених позовних вимог.

Щодо незгоди відповідача з умовами кредитно-заставного договору суд другої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Враховуючи, що кредитно-заставний договорів є дійсним, відповідачем не оспорювався в судовому порядку, а тому має бути виконаним сторонами.

Щодо правомірності нарахування комісії позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61-29385сво18) та від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними.

За таких обставин, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які судом не доведені, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, і, без додержання зазначених норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 13, 204, 228 ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, помилково ухвалив рішення про задоволення позовних вимог із врахуванням заборгованості по комісії.

Окрім цього, відповідно до положень ст.ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», суд апеляційної інстанції вважає за необхідне обрати визначений спосіб реалізації майна, зокрема, укладення позивачем договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Інші вимоги позивача щодо способу реалізації транспортного засобу, на переконання апеляційного суду, не ґрунтуються на положеннях зазначених правових норм матеріального права.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення місцевого суду повністю, оскільки справа розглянута за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Наявні у справі докази на підтвердження заявлених позовних вимог, суд відносить до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, оскільки вони посвідчені товариством у встановленому ним порядку та не спростовані відповідачем у належний спосіб.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , на переконання апеляційного суду, знайшли своє часткове підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального і процесуального права за їх обґрунтованістю та доведеністю у зазначеній апеляційним судом частині.

Розмір задоволених позовних вимог складається із 7 688,82 Євро - заборгованість за кредитом, 1 162,45 Євро - заборгованість по процентам за користування кредитом, 4 352,75 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 22,84 Євро - штраф фіксована частина, 670,59 Євро - штраф процентна складова.

Враховуючи зазначену заборгованість за кредитним договором та заявлений позивачем курс зазначеної валюти, вимоги ст. 13 ЦПК України, її розмір за курсом НБУ від 15.09.2011 року, з точки зору суду другої інстанції, складає 152 110 ( 7 688,82 + 1 162,45 + 4 352,75 +22,84 + 670,59 ) х 10,9452 : 100 ) грн..

При цьому, апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 квітня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет заставискасувати та ухвалити за позовом нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором №К3 4АЕ000020 від 17.03.2008 року у розмірі 13 897,45 Євро, що за курсом НБУ від 15.09.2011 року складає 152 110 грн, звернути стягнення на автомобіль марки Mersedes-Benz, модель 280Е, 1994 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 .

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Г.І. Мостова

Є.М. Суханова