Справа № 456/4651/20
Провадження № 2/456/421/2021
РІШЕННЯ

іменем України

15 квітня 2021 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу №456/4651/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою що втратила право на житло, -

встановив:

ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником будинку по АДРЕСА_1 . Відповідач є колишнім чоловіком позивача, шлюб із яким було розірвано. Відповідач не оправдав довіри позивача, проявив себе цілком з протилежної негативної сторони і навіть продемонстрував свої злочинні здібності по відношенню до позивача і до членів її сім`ї. А саме, відповідач систематично зловживав і продовжує зловживати алкоголем і навіть наркотичними засобами. Перебуваючи у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння і навіть без цього, відповідач систематично вчиняв сімейні скандали, під час яких виражався різними нецензурними і непристойними словами, погрожував позивачу фізичною розправою і навіть вбивством, заподіював позивачу тілесні ушкодження, виганяв її разом з дітьми з власного будинку. Тривалий час не впускав її до хати з дітьми. Внаслідок таких протиправних дій позивач разом зі своїми дітьми неодноразово тривалий час проживала у своїх родичів, на даний час там проживає. Такі протиправні дії відповідача по відношенню до позивача відбуваються вже впродовж більше шести років і весь час в присутності двох малолітніх дітей. Свідками протиправних дій відповідача були також батьки позивача неодноразово захищали її і її дітей від протиправних дій відповідача і неодноразово надавали і на даний час надають своє житло позивачу для проживання з дітьми після протиправних дій відповідача. Про протиправні дії відповідача, позивач неодноразово повідомляла усно (здійснювала виклик по телефону) і письмово правоохоронні органи і для захисту своїх прав і прав двох малолітніх дітей зверталася до суду. За результатами розгляду звернення позивача, відповідач неодноразово притягався до адміністративної і кримінальної відповідальності. В деяких кримінальних провадженнях позивач, вислуховуючи прохання і обіцянки відповідача, надіючись на його виправлення, відмовлялась від обвинувачення відповідача і погоджувалася на закриття кримінального провадження стосовно нього. Однак, це не зупиняло відповідача від протиправних дій - дисциплінувало його і він незадовго продовжував свої протиправні вчинки по відношенню до неї, її дітей і батьків. Відповідач заволодів житловим будинком АДРЕСА_1 , повністю обмежив доступ позивачу та її малолітніх дітей до нього і вільно собі проживає в ньому та на власний розсуд використовує його у своїх цілях. 22.01.2020 позивачем на адресу відповідача було надіслано лист-повідомлення з вимогою допустити позивача разом з дітьми до її власного житлового будинку та звільнити його повністю. Однак, даний лист-повідомлення відповідачем було проігноровано і відповіді на нього не надано. 04.02.2020 позивачем на адресу відповідача було надіслано повторний лист-повідомлення з вищезгаданими вимогами. Але і дане звернення відповідачем було проігнороване і відповіді на нього не надано. 10.06.2020 позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 , викрав з її житлового будинку її телевізор і здав його в ломбард. По даному факту ОСОБА_1 , подала до Стрийського ВПГУНП у Львівській області заяву про вчинення ОСОБА_2 , кримінального правопорушення. Крім того, за результатами заяви позивача ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису від 03.08.2020, 28.10.2020 судом таку заяву задоволено у повному обсязі. Відповідач систематично порушує права позивача, як власника будинку не дає змоги її та членам її сім?ї належним чином користуватись житлом, чим порушує її права та інтереси як власника майна, а тому просила зобов?язати ОСОБА_2 , усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, шляхом визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право на користування даним житлом.

В судовому засіданні позивач та її представник позиванні вимоги підтримали та просили їх задоволити.

Відповідач в судовому засіданні в задоволені позовних вимог заперечив, оскільки даний будинок будувався також за його кошти. Він зареєстрований у ньому і іншого житла у нього немає. Конфлікти виникають в основному через дружину та її батька, а тому просив відмовити в задоволенні позову, оскілки це є також і спільним майном набутим під час шлюбу.

Ухвалою суду, яка була направлена відповідачу в установленому порядку, був наданий строк для подання відзиву на позов. Відповідач відзиву на позов не подав.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 , придбала на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.2011 року житловий будинок АДРЕСА_1 .

Також судом встановлено, що у вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що стверджується копією з будинкової книги для прописки громадян, що поживають по АДРЕСА_1 .

Відмовляючи позивачу у задоволенні її позовних вимог суд виходить із того, що згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18.07.2019, шлюб який було укладено 16.12.2010 між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , було розірвано.

Таким чином судом встановлено, що на час придбання вказаного будинку (21.07.2011) позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 69 СК України передбачено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Таким чином позивач та відповідач мають право при поділі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, отримати рівні частини вказаного майна.

Як зазначалось вище за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.

Такого ж висновку дотримується і Верховний Суд в своїй постанові від 26 квітня 2018 року по справі №363/1485/15-ц.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до п.19 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними, а сама належність певного виду майна комусь одному із подружжя підлягає доказуванню у порядку визначеному чинним законодавством.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частина 1 статті 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що сторони вже не перебувають в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання позивач придбала житловий будок. Сторони зареєстровані у вказаному будинку.

Таким чином, оскільки майно було придбане в період шлюбу та за загальною презумпцією режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними, є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника) не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності.

Позивачем доказів придбання вказаного житлового будинку за свої особисті кошти, а тому і належності тільки їй цього майна, як того вимагають норми чинного законодавства, суду не надала, із позовом до суду про визнання права власності на вказане майно не зверталася.

Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволення не підлягають.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено то судовий збір, який сплачений позивачем за подання даної позовної заяви, із відповідача на користь позивача не стягується.

Керуючись ст..7, 10, 12, 13, 18, 76-82, 133, 141, 244, 245, 259, 263-268 ЦПК України, ст.ст..321, 391 ЦК України, ст.72 ЖК України суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою що втратила право на житло за адресою АДРЕСА_1 та стягнення судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 26 квітня 2020р.

Суддя Р. Т. Шрамко