ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4709/21 Справа № 189/828/20 Суддя у 1-й інстанції - Чорна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року олегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми збитків, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми збитків, мотивуючи його тим, що за усною домовленістю між нею та ОСОБА_2 , остання маючи намір купити житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , який належав їй на праві власності, з вересня 2017 року проживала у ньому, а в подальшому проживала у ньому на підставі договору оренди від 29 січня 2018 року, та зобов`язалась утримувати його в належному стані і сплачувати комунальні послуги.

Вказувала, що після припинення проживання ОСОБА_2 у вказаному домоволодінні з`ясувалося, що вона несвоєчасно і нерегулярно оплачувала комунальні послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість за електроенергію за грудень 2017 року у розмірі 456,08 грн., а з урахуванням банківської комісії - у розмірі 462,10 грн.; за електроенергію за період з січня по липень 2019 року у розмірі 2 086,72 грн., а з урахуванням банківської комісії у розмірі 2 099,32 грн.; за газопостачання у розмірі 4 349,44 грн., а з урахуванням банківської комісії у розмірі 4 375,54 грн., всього на суму 6 936,88 грн.

Зазначала, що після припинення проживання ОСОБА_2 у вказаному домоволодінні з`ясувалося, що остання на власний розсуд розпорядилася частиною майна, яке знаходилося у домоволодінні і їй не належало, а саме, знищила наступне майно: вагонетку шахтну, вартістю 4 000 грн., ємкість металічну 1 - м.куб., вартістю 25 000,00 грн., пусковий двигун, вартістю 17 900 грн., циркулярку, вартістю 2 500 грн., металічну драбину, вартістю 1 450 грн., огорожу 15 метрів із алюмінієвої сітки «рабиця», вартістю 2 100 грн., всього на загальну суму 52 950,00 грн.

Посилаючись на те, що під час проживання ОСОБА_2 у домоволодінні нею також був приведений у непридатний стан водяний насос «Водолій», вартістю 7 688 грн., а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на її користь у якості відшкодування збитків 67 574, 88 грн.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 936,96 грн. які складаються з: суми заборгованості за електроенергію за грудень 2017 року і банківської комісії у розмірі 462,10 грн.; суми заборгованості за електроенергію і банківської комісії за період з січня по липень 2019 року у розмірі 2 099,32 грн.; суми заборгованості за газопостачання і банківської комісії у розмірі 4 375, 54 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2021 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач з вересня 2017 року по серпень 2019 року проживала у належному їй на праві власності домоволодіння та завдала збитків, розпорядившись частиною майна на власний розсуд, не маючи на це жодного права.

14 квітня 2021року відповідач ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказувала, що не надано жодних доказів того, що вона набула майно, яке знаходиться на території домоволодіння та завдала цим збитків позивачу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Зважаючи на те, ціна позову у даній справі становить 67 574, 88 грн. не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29 січня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладений договір оренди житлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 строком на 6 (шість) місяців.

Даний договір зареєстрований в книзі реєстрації договорів оренди приміщення за №01 від 29 січня 2018 року виконавчим комітетом Маломихайлівської сільської ради (а.с.97-98).

Житловий будинок, який є предметом цього договору, належить ОСОБА_1 згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданого 25 липня 2017 року державним реєстратором Покровської РДА, реєстраційний номер: 242 (а с.3).

Згідно п.2.3. договору оренди орендар зобов`язується вчасно сплачувати комунальні послуги (природний газ та електроенергію), а згідно п.3.1.2. договору орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасної сплати комунальних послуг.

Як вбачається з копії довідки про розмір платежів, виданої ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» наймачеві житла по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , станом на 01 серпня 2019 року заборгованість за особистим рахунком № НОМЕР_1 за електроенергію складала 2 086,72 грн. (а.с.15).

Як вбачається з копії квитанції від 11 червня 2020 року ОСОБА_1 сплатила борг за електроенергію у розмірі 2 086,72 грн. (разом з банківською комісією - 2 099,32 грн.) за вказаною адресою станом на 01 серпня 2019 року (а.с.16).

Як вбачається з повідомлення від ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» по АДРЕСА_1 заборгованість за особистим рахунком № НОМЕР_1 за електроенергію за період грудень 2017 складала 456,10 грн. (а.с.12).

Як вбачається з копії квитанції від 11 червня 2020 року ОСОБА_1 сплатила борг за електроенергію у розмірі 456,1 грн. (разом з банківською комісією - 462,1 грн.) за вказаною адресою за грудень 2017 (а.с.13).

Як вбачається з копій повідомлення борг за особовим рахунком № НОМЕР_2 за газопостачання станом на 01 серпня 2019 року по АДРЕСА_1 складав 4 349,44 грн. (а.с.17,18).

Як вбачається з копії квитанції від 11 серпня 2019 року ОСОБА_1 сплатила борг за газопостачання у розмірі 4 349,44 грн. (разом з банківською комісією - 4 375,54 грн.) за вказаною адресою станом на 01 серпня 2019 року (а.с.16).

З договору оренди та пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 разом зі членами своєї сім`ї з вересня 2017 по липень 2019 року включно проживала в будинку, належному на праві приватної власності ОСОБА_1 , користувалася будинком, у тому числі електроенергією та природним газом. Внаслідок порушення ОСОБА_2 умов і терміну оплати за комунальні послуги згідно договору оренди станом на 01 серпня 2019 року (день виїзду ОСОБА_3 з найманого приміщення) утворилася заборгованість за електроенергію на загальну суму 2 561,42 грн. і за газопостачання у розмірі 4 375,54 грн. (враховуючи суму банківської комісії).

Факт наявної заборгованості та її розмір сторони в судовому засіданні не оспорювали, відповідач визнала позов в частині відшкодування нею витрат, які поніс позивач, ОСОБА_1 , сплативши замість ОСОБА_2 за комунальні послуги.

Також судом першої інстанції були заслухані свідки, втім жоден зі свідків не показав, що йому відомі обставини знищення (відчуження) саме ОСОБА_2 або членами її сім`ї зазначених речей. Жодних належних і допустимих доказів того, що саме ОСОБА_2 або члени її сім`ї знищили майно позивача - вагонетку шахтну, ємність металеву, пусковий двигун, циркулярку, металеву драбину, огорожу 15 метрів із алюмінієвої сітки «рабиця» суду не надано.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, а відповідачем визнано факт заборгованості за житлово-комунальні послуги, втім жодними належними та допустимими доказами не доведено факту наявності речей та факту їх пошкодження, або використання відповідачем, а отже не доведено факту заподіяння збитків про відшкодування яких заявлено позов.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно з частиною 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до статті 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

В матеріалах справи міститься копія договору оренди спірного житлового будинку. Даний факт визнається учасниками даної справи.

Договором визначено предмет договору, обов`язки сторін,права сторін, відповідальність сторін та заключні умови.

Відповідно до частин першої, другої статті 779 ЦК України, наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Статтею 780 ЦК України передбачено, що шкода, завдана у зв`язку з користуванням річчю, відшкодовується наймодавцем, якщо буде встановлено, що це сталося внаслідок особливих властивостей або недоліків речі, про наявність яких наймач не був попереджений наймодавцем і про які він не знав і не міг знати.

Відповідно до частин 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Необхідно довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи є наслідком такої протиправної поведінки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б нею отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У позовній заяви ОСОБА_1 зазначала, що під час проживання у домоволодінні ОСОБА_2 на власний розсуд розпорядилася частиною майна, яке знаходилося у домоволодінні і їй не належало, а саме, знищила наступне майно: вагонетку шахтну, вартістю 4 000 грн., ємкість металічну 1 - м.куб., вартістю 25 000 грн., пусковий двигун, вартістю 17 900 грн., циркулярку, вартістю 2 500 грн., металічну драбину, вартістю 1 450 грн., огорожу 15 метрів із алюмінієвої сітки «рабиця», вартістю 2 100 грн., всього на загальну суму 52 950 грн, привела у непридатний стан водяний насос «Водолій», вартістю 7 688 грн.

Вартість знищеного майна позивач обґрунтувала посиланням на середню ринкову вартість аналогічного майна, запропонованого до реалізації на спеціалізованих сайтах мережі «Інтернет».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем на надано жодних доказів на обґрунтування даної частини позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

У матеріалах справи відсутні докази наявності даного майна, факту його передачі відповідачеві та факт його знищення чи пошкодження. До договору оренди майна - житлового будинку, не було додано акту приймання-передачі вказаних речей.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих нею доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст.374,375,382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 травня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.