РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/9570/19

Провадження № 22-ц/4815/522/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу

Філюк Валентина Михайлівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Орловської Ярослави Борисівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2020 року (ухвалене у складі судді Харечка С.П.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу - Філюк Валентина Михайлівна про встановлення нікчемності заповіту, застосування наслідків нікчемності,-

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення нікчемності заповіту та застосування наслідків нікчемності.

В обґрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . Після смерті батька відкрилася спадщина, до якої входить квартира АДРЕСА_1 .

06 червня 2017 року він звернувся до нотаріуса оформити спадщину, остання йому повідомила, що батько заповів вищезазначену квартиру відповідачу ОСОБА_2 ..

Вважає заповіт нікчемним з наступних підстав.

У нього з батьком були чудові стосунки, проводили багато часу разом, при зустрічах він нагадував, що квартира після його смерті залишиться йому.

Оскільки ОСОБА_4 син помер, він залишився єдиним сином померлого і мав успадкувати квартиру за законом.

Жодного разу батько не згадував про відповідачку ОСОБА_2 ..

Вказує, що важливим є факт, що на момент посвідчення заповіту батьку належала лише Ѕ частина вказаної квартири, інша половина належала старшому його сину - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спадщину після смерті брата, батько оформив 30 липня 2013 року, а заповіт склав 02 лютого 2013 року. Такі поспішні дії батька є незрозумілими.

Зазначає, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Відповідно до змісту заповіту батька, заповіт прочитаний вголос та підписаний особисто, містить підпис, прізвище та ініціали заповідача. Однак, на момент складання заповіту батько не міг його сам прочитати, оскільки не бачив уже протягом року. Про це свідчить відповідь від КЗ "Рівненська обласна клінічна лікарня" Рівненської обласної ради, так як батько з 26.04.2013 року знаходився на лікуванні в центрі мікрохірургії ока та екстреної офтальмологічної допомоги. В його медичній картці зазначено, що хворий скаржився на відсутність предметного зору протягом року. У зв`язку з відсутністю зору було проведене хірургічне втручання.

Таким чином, стверджує, що при відсутності свідків при посвідченні спірного заповіту, він складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, а відтак є нікчемним.

Просить визнати нікчемним заповіт від імені ОСОБА_3 , посвідченого 02 лютого 2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк Валентиною Михайлівною, зареєстрований у реєстрі за № 339.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Філюк Валентина Михайлівна про встановлення нікчемності заповіту, застосування наслідків нікчемності відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заповіт ОСОБА_3 відповідає його внутрішній волі, підписаний власноручно, а підстави, які вказані позивачем щодо нікчемності заповіту, не свідчить про нікчемність заповіту та не впливає на дійсність волевиявлення заповідача щодо розпорядження належним йому на праві власності майном.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_5 - адвокат Орловська Я.Б. оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі покликається на відповідь КЗ "Рівненська обласна клінічна лікарня" Рівненської обласної ради, відповідно до якої ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні у центрі мікрохірургії ока та екстреної офтальмологічної допомоги з 26 квітня 2013 року по 08 травня 2013 року з діагнозом (основний): зріла вікова катаракта обох очей. Всього через два місяці після складення заповіту.

Зазначає, що у зв`язку з відсутністю зору, ОСОБА_3 було проведено планове оперативне втручання.

Відтак, ОСОБА_3 не міг прочитати текст заповіту при відсутності зору, а тому текст заповіту йому мало бути прочитано вголос та у присутності свідків.

Звертає увагу на покази свідків, які підтвердили факт відсутності зору у ОСОБА_3 та заперечує щодо показів інших свідків, які засвідчили протилежне.

Вважає безпідставним посилання місцевого суду на висновок експерта №1.1-150/18 від 26 липня 2018 року, оскільки дану експертизу було призначено ухвалою суду під час розгляду іншої справи - №569/9145/17.

Заперечує щодо висновоку експерта №17 від 31 січня 2020 року, у якому зазначається, що можливість гр-ном ОСОБА_3 прочитати друкований текст заповіту від 02 лютого 2013 року в окулярах чи без них - не виключається, оскільки даний висновок не містить однозначного твердження про те, що ОСОБА_3 міг прочитати текст заповіту та протирічить наявним у матеріалах справи відомостям, що під час госпіталізації ОСОБА_3 скаржився на відсутність предметного зору протягом року.

Також покликається на довідку спеціаліста Гонгала Сергія Йосиповича від 17 грудня 2018 року, у якій останній дійшов висновку про незвичний психо-фізіологічний стан ОСОБА_3 у момент виконання посвідчувального запису на заповіті, однак встановити природу такого стану ОСОБА_3 не є можливим, оскільки він міг бути викликаний як внутрішніми, так і зовнішніми чинниками (стан здоров`я, вживання лікарських препаратів, алкоголю, тривалий вплив сторонніх осіб тощо), хоча більшість виявлених ознак характерна для стану алкогольного сп`яніння у момент його виконання.

Таким чином вважає, що оскільки заповідач мав проблеми із зором, у зв`язку з чим він не міг прочитати заповіт, було порушено процедуру посвідчення заповіту, оскільки у заповіті немає відомостей, які свідчили б про те, що він був посвідчений при свідках.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник відповідача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та його сину - ОСОБА_5 на праві приватної часткової спільної власності належало по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на майно від 23 травня 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 14 грудня 2012 року.

Після смерті ОСОБА_5 у вказаній квартирі залишився проживати його батько ОСОБА_3 .

Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , склав заповіт, згідно якого квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , заповідає ОСОБА_2 . Даний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Філюк В.М.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України(частина третя статті 1247 ЦК України).

Оспорюваний у даній справі заповіт посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк В.М., якою дотримано вимоги щодо посвідчення заповіту, зокрема, заповіт складено зі слів заповідача, в його присутності, після складення заповіту його було прочитано особисто вголос та власноручно підписано саме заповідачем. Заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Згідно ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на показання свідків, судом не здобуто прямих, беззаперечних та безсумнівних доказів того, що на момент посвідчення заповіту 02 лютого 2013 року ОСОБА_3 не міг його прочитати та підписати через повну стійку відсутність предметного зору.

Вказане зазначено і у висновку експерта № 17 від 31.01.2020 року: "Враховуючи вищенаведене, а також відсутність даних за стан зору ОСОБА_3 за декілька останніх років до поступлення на стаціонарне лікування з приводу катаракти, тривалий (близько 3-х місяців) період між датою підписання заповіту 02 лютого до госпіталізації 26 квітня 2013 року, судово-медична експертна комісія приходить до висновку, що можливість гр-ном ОСОБА_3 прочитати друкований текст заповіту (виконаний шрифтом Times New Roman 12-м) від 02 лютого 2013 року в окулярах чи без них - не виключається."

Згідно з висновком експерта №1.1-150/18 від 26.07.2018 року вбачається, що підпис від імені ОСОБА_3 у графі "Підпис:" в примірнику заповіту ОСОБА_3 від 02.02.2013 посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк Валентиною Михайлівною, зареєстрований у реєстрі за №339, виконаний самим ОСОБА_3 . Встановити: "Чи перебувала особа, яка виконала рукописний запис у заповіті від 02.02.2013 року у незвичайному стані (наркотичному, алкогольному або іншому стані)?" не виявляється можливим по причині вказаній у дослідницькій частині висновку експерта. Ознак, які б виходили за межі відносно постійної норми, тільки письмово - рухової навички ОСОБА_3 при виконанні досліджуваного підпису, виявлено не було. Рукописні записи "Заповіт мною прочитаний в голос і особисто мною підписаний в 11.30 ОСОБА_3 " в примірнику заповіту ОСОБА_3 від 02.02.2013, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк Валентиною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за №339, виконані самим ОСОБА_3 .

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заповіт ОСОБА_3 відповідає його внутрішній волі, підписаний ним власноручно, а підстави, які вказані позивачем щодо нікчемності заповіту, не свідчать про його нікчемність та не впливає на дійсність волевиявлення заповідача щодо розпорядження належним йому на праві власності майном.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності ухвалення бажаного для них рішення.

Разом з цим, належних, допустимих та беззаперечних доказів про визнання заповіту нікчемним позивачем надано не було, не здобуто таких доказів і судом, а тому на переконання апеляційного суду спірний заповіт було посвідчено з дотриманням порядку його посвідчення, зокрема, послідовно вчинено всі необхідні для цього дії.

Протилежного позивачем не доведено.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, ґрунтуються на переоцінці доказів та власному тлумаченні норм законодавства, які регулюють спірні правовідносини, висновків місцевого суду не спростовують та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із прийнятим судом рішенням.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Орловської Ярослави Борисівни залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.