_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/2596/20
Провадження № 2/947/633/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2021 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

позивача - ОСОБА_1

відповідачач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстраційного обліку та виселення,

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити з належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», жилою площею 37, 3 кв. м., загальною площею 62. 8 кв. м. з надвірними спорудами: літ «Г» , літ. «Д»- вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси I, II -вимощення, IV-шахта, № 1-8 огорожа, ОСОБА_2 . Зняти з реєстрації місця проживання належного йому житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», жилою площею 37, 3 кв. м., загальною площею 62. 8 кв. м. з надвірними спорудами: літ «Г» , літ. «Д»- вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси I, II-вимощення, IV - шахта, № 1-8 огорожа, ОСОБА_2 .

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 17.10.2019 року він є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому також зареєстрована та проживає його колишня дружина.

Позивач стверджує, що з моменту розірвання шлюбу, а саме з 18 грудня 2015 року, відповідач постійно чинить йому перешкоди в користуванні житлом, звертається до правоохоронних органів з заявами, які не знаходять об`єктивного підтвердження, вдома постійно сварки та скандали.

Вважає, що колишня дружина проживає в його будинку без будь яких на те правових підстав та у нього виникла необхідність зняти з реєстрації і виселити з належного йому на праві приватної власності житлового будинку відповідачку, у зв`язку з неможливістю спільного проживання, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 17.02.2020 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження.

В ході судового засідання, яке відбулось відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з клопотанням про закриття провадження у даній справі, вказуючи на те, що відсутній предмет спору.

Ухвалою суду від 16 березня 2020 року у задоволенні даного клопотання було відмовлено.

Також відповідач звернулась з клопотанням, в якому просила розглядати справу в порядку загального позовного провадження, вказуючи на те, що позовні вимоги про виселення та зняття з реєстраційного обліку не можуть бути віднесені до категорії малозначних прав, оскільки можуть бути порушені її конституційні права.

Ухвалою суду від 16 березня 2020 року клопотання відповідача задоволено, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

В підготовчому засіданні відповідач звернулась з клопотанням, в якому просила зупинити провадження у справі до розгляду справи № 520/16281/15-ц судом касаційної інстанції.

Ухвалою суду від 16.03.2020 року вказане клопотання було задоволено, зупинено провадження по цивільній справі № 947/2596/20 до розгляду касаційної скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 520/16281/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту, визнання договору дарування удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання договору частково недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права власності, визнання права власності.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив ухвалу суду від 16.03.2020 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до Київського районного суду м. Одеси.

Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду від 18 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2020 року скасовано та справу направлено до Київського районного суду м. Одеси для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 29.01.2021 року було прийнято до провадження цивільну справу та призначено підготовче судове засідання.

24.02.2021 року відповідач ОСОБА_2 через канцелярію суду надала клопотання про зупинення провадження по справі, в якому просила зупинити провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення до розгляду справи № 520/16281/15-ц судом касаційної інстанції.

Ухвалою суду від 01.03.2021 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.

Ухвалою суду від 01.03.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність.

Перш за все, слід зазначити, що позивач до суду з будь-якими клопотаннями про витребування доказів не звертався, причини ненадання доказів у справі не обгрунтував, під час судового розгляду посилався на документи, ніби-то наявні в інших судових справах, у зв`язку з чим суд, враховуючи диспозитивність процесу розглядає справу за наявними у ній доказами.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрована в будинку під АДРЕСА_1 з 16.10.2002 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року у справі №520/9289/15-ц було розірвано шлюб, що укладено 05 жовтня 2001 року між позивачем та відповідачем.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.03.20016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року було змінено в частині зазначення того, що сторони «майже п`ять років сумісного господарства не ведуть, жодних подружніх стосунків не підтримують» і вказано, що сторони не ведуть сумісного господарства з лютого 2015 року.

В своєму позові позивач вказує на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та що його колишня дружина проживає в його будинку без будь яких на те правових підстав, посилаючись на постанову Одеського апеляційного суду від 17.10.2019 року.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2018 року у справі №520/16281/15-ц позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту, визнання договору дарування удавним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання договору частково недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, припинення права власності, визнання права власності задоволено частково.

Визнано договір дарування 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 від 26.04.1994 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, удаваним та визнати його договором купівлі- продажу.

Визнано 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами : літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, І, ІІ - вимощення, IV - шахта, № 1-8 - огорожа, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ј частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами : літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, І, ІІ - вимощення, IV - шахта, № 1-8 огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0648 га.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частки земельної ділянки, площею 0,0648 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :33:022:0023.

Визнано за ОСОБА_2 право на Ѕ частку збудованого, але не прйнятого в експлуатацію, житлового будинку під літ. «Б1» за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 72,5 кв.м., відповідно до технічного паспорта від 04.02.2016 року.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки "HYUNDAI", моделі 130, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_2 , та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки "HYUNDAI", моделі 130, 2008 року випуску, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_3 , легковий комбі, номер кузова НОМЕР_2 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 17.10.2019 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2018 року було скасовано в частині: визнання договору дарування Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 від 26.04.1194 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, удаваним та визнання його договором купівлі-продажу; - визнання 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами: літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, і, II - вимощення, IV - шахта, № 1-8 - огорожа, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; - визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому літ. «А», жилою площею 37,3 кв.м. загальною площею 62,8 кв.м. з надвірними спорудами: літ. «Г», літ. «Д» - вбиральні, літ. «Е», літ. «Ж» - навіси, I, II - вимощення, IV - шахта, №1-8 - огорожа, розташованого на земельній ділянці, площею 0,0648 га, та в цій частині прийнято постанову, якою в задоволенні зазначених позовних вимог - відмовлено. В решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.07.2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 17.10.2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 13 ч. 3 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення даних вимог, позивач не надав суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених ним позовних вимог.

Як пояснив позивач у судовому засіданні, йому на підставі договору дарування від 26.04.1994 року належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з літ. "А", житловою площею 37,3 кв.м., загальною площею 62,8 кв.м. Вказана частина житлового будинку є непридатною для проживання. Він, його донька та колишня дружина проживають у новозбудованому, однак, не введеномму в експлуатацію житловому будинку під літ. "Б", загальною площею 233,0 кв.м., житловою 72,5 кв.м.

Слід зазначити, що будь-які правовстановчі документи на спірне домоволодіння в матеріалах справи відсутні, так як і відсутній технічний паспорт на нього.

Вказані обставини не заперечувались відповідачем, таким чином, залишилось взагалі не зрозмумілим, яким чином, виселення ОСОБА_2 зі старого будинку під літ. "А", де відповідач взагалі не мешкає, призведе до відновлення прав позивача.

Крім того, позивач зазначав, що витрати по утриманню належного йому майна відповідач не несе, крім того, постійно створює йому перешкоди у користуванні належною йому власністю, у зв`язку з чим посилаючись на вимоги статті 391 ЦК України, просив усунути йому зазначені перешкоди, виселети відповідача та зняти з реєстрації місця проживання.

Однак, суд не погоджується з даними твердженнями позивача, так як вони не знайшли жодних підтверджень під час розгляду справи.

Так у судовому засіданні позивач не надав жодних доказів, квитанцій, чеків, які підтверджували б, що саме він сплачує витрати на утримання спірного будинку, так як і не надав жодних доказів протиправної поведінки відповідача, звернень до органів поліції, постанов в адміністративних справах тощо.

Разом з тим, як вбачається з постанови одеського апеляційного суду від 26.07.2019 року, якою була скасована постанова Київського районного суду м. Одеси від 04.06.2019 року, саме ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів з заявою про прийняття заходів до її колишнього чоловіка.

Крім того, відповідач стверджувала, що саме вона оплачує комунальні послуги та несе витрати по утриманню спірного будинку та земельної ділянки, на підтвердження чого надала для огляду суду квитанції про оплату.

Таким чином, судом не встановлено жодних перешкод у користуванні належним позивачеві майном з боку відповідача.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А частиною 6 даної статті зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Разом з тим, суд зазначає, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням.

Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються в супереч прав інших громадян, тобто виселення з житлового приміщення допускається виключо на підставах, передбачених законом.

У відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожна особа має право на вільний вибір місця проживання.

Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Також на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК, суд враховує положення Постанови ВС від 04.02.2020 у справі № 639/1502/18, в якій Суд роз`яснив, що Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, через їх необґрунтованість.

Враховуючи, що суд дійшов обґрунтованих висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, відшкодування судових витрат, у разі відмови у позові не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 6, 317, 319, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 76- 81, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 9, 156, 162 ЖК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстраційного обліку та виселення - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.