Справа № 132/2991/20
Провадження № 22-ц/801/805/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павленко І. В.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 рокуСправа № 132/2991/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Лучицького А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 26 січня 2021 року, ухвалене суддею Калинівського районного суду Вінницької області Павленком І.В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який був братом її чоловіка, після смерті якого відкрилася спадщина, що складається із земельної ділянки та житлового будинку.

Позивач вказує, що за життя ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів їй все своє майно, тому ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття спадщини до відповідної нотаріальної контори з метою одержання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак нотаріус їй повідомив, що ОСОБА_2 , яка являється дружиною спадкодавця, також подала заяву про прийняття спадщини, скориставшись своїм правом, як непрацездатна вдова на обов`язкову частку в спадщині.

ОСОБА_1 зазначає, що відповідач не має права на спадкування та повинна бути усунена від такого права з наступних підстав.

Померлий ОСОБА_3 був рідним братом її покійного чоловіка. Більше сорока років тому ОСОБА_3 залишив свою дружину- відповідача ОСОБА_2 та близько п`ятнадцяти років проживав з іншою жінкою в цивільному шлюбі. Потім померлий проживав разом зі своєю матір`ю та доглядав її до дня смерті.

Починаючи з 2017 року ОСОБА_3 почав хворіти різними захворюваннями, після чого йому було важко пересуватися, майже не ходив. З того часу його доглядав син позивача- ОСОБА_4 , однак після смерті сина, діти ОСОБА_3 та відповідач відмовились здійснювати за ним догляд та надавати допомогу, тому позивач піклувалася про ОСОБА_3 . В 2018 році стан здоров`я ОСОБА_3 погіршився, почалася гангрена ноги, яку в послідуючому ампутували. З тих пір ОСОБА_3 став лежачим хворим.

Позивач вказує, що про відповідача ніколи нічого не було чути, вона не проявляла ініціативи забрати ОСОБА_3 до себе та доглядати за ним. Тому 21.08.2019 року ОСОБА_3 написав заяву на ім`я голови сільської ради щодо написання заповіту на позивача. В цій заяві ОСОБА_3 зазначив, зокрема що ОСОБА_1 доглядає за ним та те, що його діти навесні 2018 року привезли його з лікарні і залишили самого в будинку, з тих пір не з`являлись. Протягом останніх трьох років позивач, її син, до дня смерті, та її чоловік ОСОБА_5 доглядали за ОСОБА_3 , надаючи останньому усю необхідну допомогу, оскільки він перебував у безпорадному стані та самостійно не міг забезпечувати своє життя.

Проте, після смерті ОСОБА_3 відповідач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Позивач просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , оскільки відповідач ухилялася від надання будь-якої допомоги чоловіку, який її потребував.

Відповідач на позовну заяву подала відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. У відзиві вказала, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спадкодавець, потребував допомоги саме ОСОБА_2 , а остання свідомо ухилялася від надання такої допомоги спадкодавцю у зв`язку із його безпорадним станом.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 26 січня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Пославшись на його незаконність і необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування усіх обставин справи, в апеляційній скарзі просить його скасувати, постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

В якості основного доводу позивач посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Судом не враховано, що наявність І групи інвалідності свідчить про безпорадність померлого, який потребував постійної опіки, незважаючи на обов`язок відповідача, як регламентовано ст.ст. 75,90 СК України утримувати хворого чоловіка. Також судом не встановлено обставин, які перешкоджали відповідачу виконувати свій обов`язок, як дружини.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, з невідомих суду причин. Належним чином була повідомлена.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд вирішив розглянути справу у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , причиною його смерті стала ішемічна хвороба серця. Атеросклеротичний кардіосклероз, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №1 (а.с.98).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, що складається із земельної ділянки та житлового будинку.

За життя ОСОБА_3 склав заповіт на ім`я ОСОБА_1 , яким заповіла їй все своє майно (а.с. 8).

На момент смерті ОСОБА_3 проживав та був прописаний за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконкому Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області №446 від 07.09.2020 (а.с.12).

З копії спадкової справи №110/2020 заведеної після смерті ОСОБА_3 , слідує, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (а.с. 40-55).

ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , що не заперечується сторонами.

Відповідач ОСОБА_2 є дружиною спадкодавця ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, в якому відповідач змінила прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » (а.с.90).

Однак тривалий час проживали окремо, стосунків подружніх не підтримували.

Судом встановлено , що ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні хірургічного відділення з 03.05.2018 з діагнозом: гнійно-некротична рана ампутаційної культі правого стегна; облітеруючий атеросклероз судин н/кінцівок; ішемія ІІ ст.; ІХС; А/кардіосклероз; СН ІІ А. 27.05.2018 року виписаний з лікарні з лікувальними і трудовими рекомендаціями: нагляд в сімейного лікаря; виконання призначення терапевта; туалет п/о рубця (а.с.16).

Згідно довідок виконавчого комітету Глинської сільської ради Калинівського району Вінницької області №№700, 701, 702 від 19.10.2020 ОСОБА_3 потребував стороннього догляду після ампутації ноги, за рекомендаціями лікарів. Цей догляд, до своєї смерті, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснював племінник ОСОБА_8 . Продовжили здійснювати догляд ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_9 (а.с.63-65).

ОСОБА_10 виписаний після ампутації правого стегна 27.05.2018 за адресою: АДРЕСА_2 . Йому було встановлено 1 групу інвалідності. (а.с.66).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, свій висновок мотивував тим, що позивачем не доведено, що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідача та відсутністю факту звернення до відповідача з проханням (вимоги) про надання такої допомоги. Також не надано доказів, що ОСОБА_2 ухилялася від надання спадкодавцеві такої допомоги.

З таким висновком погоджується апеляційна інстанція, оскільки він ґрунтується на Законі, відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить наявним доказам та матеріалам справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що відповідач не надавала допомогу своєму чоловіку, який перебував у важкому стані, не відвідувала його та не цікавилась його станом здоров`я, тому просила усунути відповідача ОСОБА_2 від права на спадкування за законом на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_10 .

Тобто, на переконання позивача, сам факт перебування спадкодавця в безпорадному стані зобов`язує відповідача надавати допомогу останньому.

Відповідно до вимог статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст.1223 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Частиною 5 статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Даний висновок узгоджується із постановою Верховного Суду від 01.04.2019 в справі № 752/12158/14-ц.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладеного у пункті 6 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів, у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Докази повинні бути не тільки належними, допустимими, достовірними, але й достатніми. Про що суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тобто, тягар доказування обставин викладених в позові, згідно з перерахованими нормами права, покладається на позивача.

Позивач в позові, як на доказ утримання спадкодавця також посилалася на додані до матеріалів справи медичні документи, виписки (а.с. 67-68), з яких слідує, що ОСОБА_3 були проведені оперативні втручання та ампутовано 06.04.2018 праву нижню кінцівку на рівні с/з правого стегна та 03.05.2018 праве стегно.

Також доказами не підтверджено, що спадкодавець мав потребу у постійному сторонньому догляді та не доведено, що спадкодавець потребував допомоги саме від відповідача.

Не надання відповідачем матеріальної допомоги ОСОБА_10 під час хвороби, організації та проведенні поховання, не дає підстав вважати, що відповідач умисно відмовлялась від надання допомоги спадкодавцю.

Суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, остання мала можливість її надати, проте ухилялася від обов`язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Судом встановлено, що відповідач не була обізнана , що спадкодавець мав перелік хвороб та, що у ОСОБА_3 відбулась операція по ампутації правої нижньої кінцівки на рівні с/з правого стегна.

Як зазначалось вище, ОСОБА_3 та ОСОБА_11 близько 40 років як подружжя не проживало.

Сам факт перебування спадкодавця у шлюбі з відповідачем не свідчить про те, що він потребував допомоги від ОСОБА_11 , а остання ухилялася від надання такої допомог.

Доказів ,що спадкодавець звертався до відповідача з проханням надати допомогу у будь - якій формі , а ОСОБА_2 відмовила в наданні такої допомоги матеріали справи не містять.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог. Оскільки позивачем не надано належних доказів ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцю чи її бездіяльності, спрямовану на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу ОСОБА_3 , а також доказів що останній потребував допомоги саме від відповідача, за умови отримання цієї допомоги від позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ухилялася від надання допомоги чоловікові, який внаслідок хвороби перебував у безпорадному стані, при цьому відповідно до ст.ст. 75,90 СК України відповідач зобов`язана, як дружина утримувати хворого чоловіка, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як встановлено судом , спадкодавець досить тривалий час не проживав із своєю дружиною (відповідачем). Дана обставина позивачем не заперечується, а тому не доведено, що відповідач була обізнана про стан здоров`я свого чоловіка та умисно ухилялася від надання допомоги останнього.

Відтак доводи апеляційної , що відповідач не дотримувалась вимог ст. 75 СК України, не приймаються апеляційною інстанцією до уваги, оскільки дана норма до правовідносин, що склалися між сторонами, не підлягає застосуванню і сам факт перебування у шлюбі не має правового значення для задоволення позову.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Інші в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм закону.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Згідно вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало