Дата документу 27.04.2021 Справа № 336/6260/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/6260/20 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/1482/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Маловічко С.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 19.05.1982 року вона є власником жилого будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 був зареєстрований у спірному будинку у 2005 року, проте фактично у будинку ніколи не мешкав,за комунальні послуги не сплачував, від зняття з реєстраційного обліку ухиляється, речі його у будинку відсутні.

Формальна реєстрація проживання відповідача порушує її права власника та змушує нести додаткові витрати на утримання житла, позбавляє можливості оформити субсидію.

На підставі зазначеного просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим будинком АДРЕСА_1 , покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 втратившим право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 840 гривень 80 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що спірний будинок є спільною власністю позивача та його дідуся ОСОБА_3 , після смерті якого на спадщину заявила вимоги мати відповідача ОСОБА_4 , позивачем не доведено спричинення їй перешкод в користуванні, не надано довідку про склад осіб, зареєстрованих у будинку, у якому також зареєстрована його малолітня дитина, в акті №89 від 20.10.2020 року не зазначено з якого часу він не проживає у будинку, свідками також цей факт не підтверджені, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач без поважних причин не користувався будинком позивача, має у власності інше житло.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалам справи підтверджено, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 1982 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі за № 2-1643, ОСОБА_2 на праві власності належить жилий будинок АДРЕСА_2 (а.с.10-11).

Згідно реєстраційного посвідчення право власності зареєстровано у Запорізькому бюро технічної інвентаризації 17 червня 1982 року за №131р.№19307 (а.с.12).

Згідно з відомостями з домової книги домоволодіння та інформацією департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за адресою: АДРЕСА_1 , 09 лютого 2005 року зареєстрований відповідач ОСОБА_1 як член сім`ї власника ОСОБА_2 (а.с.13-14, 19).

Згідно з актом № 89 голови вуличного квартального комітету № 121 ОСОБА_5 від 20 жовтня 2020 року, складеного в присутності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , мешканців АДРЕСА_1 , за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована та фактично проживає ОСОБА_2 , 1928 року народження, зареєстрований, але не проживає, її онук ОСОБА_1 , 1974 року народження (а.с.5).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 грудня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу від 08 листопада 2007 року відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_3 .

Конституція України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду (ст. 47).

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту ст. 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (ст. 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Аналіз наведених норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

У п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із подальшими змінами та доповненнями), роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Враховуючи положення ст. 405 ЦК України та роз`яснення п. 10 постанови Пленуму, зазначені вище обставини, якими відповідач обґрунтовує поважність свого не проживання у спірному будинку мають бути належним чином перевірені та оцінені судом, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.XI.50).

Таким чином, колегія суддів вважає, що встановивши, що відповідач ОСОБА_1 не проживає в спірному будинку, участі в оплаті витрат на комунальні послуги не бере, з вимогами про усунення перешкод в користуванні будинком не звертався, ним не надано доказів на підтвердження поважності причини відсутності у спірному житловому приміщенні більше року, відповідач має інше житло, яке належить йому на праві власності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог про визнання ОСОБА_1 , таким, що втратив право користування будинком.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що непроживання відповідача ОСОБА_1 у житловому будинку, яке належить на праві власності позивачу за наявністю його реєстрації в спірному будинку порушує права ОСОБА_2 вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний будинок є спільною власністю позивача та його дідуся ОСОБА_3 , після смерті якого на спадщину заявила вимоги мати відповідача ОСОБА_4 , не підтверджені належними доказами.

Матеріали справи містять лише витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №59208201 від 29 січня 2020 року, згідно з яким 29 січня 2020 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Чорненькою О.М. було заведено спадкову справу №3/2020 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якого не вбачається обсяг спадкового майна, осіб, які прийняли спадщину шляхом спільного проживання зі спадкодавцем або подання відповідної заяви до нотаріуса.

Посилання в апеляційній скарзі на ненадання довідки про склад осіб, зареєстрованих у будинку, у якому також зареєстрована його малолітня дитина, не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не заявлялись вимоги про виселення інших осіб, реєстрація відповідача у спірному будинку підтверджена належними доказами.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 квітня 2021 року

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

С.В. Маловічко