Справа № 203/3604/20
Провадження № 2/0203/200/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

04.11.2021 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді - Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ноторової Є.О.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

встановив:

08.10.2020 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якому позивач просить суд:

- позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1500,00 грн на місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 03 жовтня 2012 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Вони з відповідачем є батьками малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Водночас 09 жовтня 2019 року рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області, справа № 233/3007/19, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Позивач також повідомила, що відповідач з 2018 року і по сьогоднішній день повністю не проявляє уваги до своєї дитини, не займається вихованням дитини, відмовляється від виконання батьківських обов`язків, не забезпечує матеріально дитину, не спілкується з нею, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей та жодним чином не проявляє батьківського піклування про свою дитину. Позивач самостійно піклується про дитину та самотужки приймає участь у вихованні дитини, не перешкоджає відповідачу виконувати свої батьківські обов`язки.

Тому, враховуючи викладене, позивач, вважаючи, що відповідач не бере участі у розвитку дитини, звернулась до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів позивач зазначила, що дитині в будь-якому разі повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Тому вона вважає за необхідне просити суд стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1500,00 грн на місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з метою утримання дитини.

Крім того, у письмових поясненнях від 08.10.2021 року позивач пояснила, що 09 лютого 2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, що діє при Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради, було прийняте колегіальне рішення, яким було вирішено викликати відповідача на засідання комісії шляхом розміщення відповідного оголошення у друкованих засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме: в газеті «Урядовий кур`єр» та в газеті «Голос України», на підтвердження чого надала суду копії витягів зі вказаних газет з текстом оголошень. У свою чергу, позивачем було самостійно організоване розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» та в газеті «Голос України». Таким чином, позивач зазначила, що відповідач був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду питання про доцільність чи недоцільність позбавлення його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також з приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів позивач зазначила, що останнє відоме позивачу місце проживання відповідача у м. Макіївці Донецької області, яке наразі є непідконтрольною українській владі територією. Позивач зверталась до державної виконавчої служби з метою стягнення аліментів на дитину, оскільки по цій причині відсутня реальна та об`єктивна можливість такого стягнення коштів. З 2018 року відповідач повністю самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, не забезпечує його матеріально, не спілкується з ним, жодним чином не проявляє батьківського піклування про нього. Позивач з сином є громадянами України та переселенцями з м. Макіївка Донецької області (мають статус внутрішньо переміщених осіб), їх фактичне місце проживання у АДРЕСА_1 . У квартирі позивач створила належні умови для проживання дитини, яка забезпечена всім необхідним: продуктами харчування, одягом, взуттям, іграшками, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 20.01.2021 року. Позивач як мати відповідально відноситься до виконання своїх батьківських обов`язків, самостійно піклується про дитину, самотужки її виховує.

Таким чином, позивач, посилаючись на те, що відповідач ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків, зазначає, що зі сторони відповідача має місце винна поведінка, свідоме нехтування своїми обов`язками по вихованню дитини. Тому на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України позивач вважає, що відповідача слід позбавити батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнути аліменти, та просить суд задовольнити її позов у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд задовольнити їх повністю, підстави звернення до суду з позовом пояснили таким чином, як про це зазначено вище. Крім того, з приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів представник позивача у судовому засіданні під час надання пояснень по суті спору зазначила, що позивач, заявляючи таку позовну вимогу, вважала за необхідне просити суд саме змінити спосіб стягнення аліментів, а не стягнути з відповідача аліменти. Іншим судом вже ухвалювалось рішення у спорі між тими самими сторонами про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини, проте в інший спосіб.

Також у судовому засіданні позивач пояснила, що з 2018 року відповідач не бере участі у вихованні сина, відсутнє спілкування батька з сином, він не здійснював грошові перекази, та пояснила, що на її думку, позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам дитини. Оскільки батько в старості може претендувати на допомогу від сина, на спадок від дитини. Крім того, без позбавлення відповідача батьківських прав, вона не може виїхати з дитиною на оздоровлення та відпочинок, що впливає на права її дитини. Тим більше, позивач вже намагалась виїхати з дитиною на відпочинок та оздоровлення. Тому позивач просила суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач у встановлений судом строк не надав відзив на позов.

Третя особа у встановлений судом строк надала письмові пояснення по суті спору та на виконання ухвали суду від 19 лютого 2021 року пояснила, що позивач ОСОБА_1 звернулась до органу опіки та піклування - Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради з питання надання до суду розпорядження щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, як зазначила третя особа, 09 лютого 2021 року, 02 березня 2021 року на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини розглядалось питання щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідно до Положення про комісію з питань захисту прав дитини, затвердженого наказом голови Адміністрації, до участі в засіданнях комісії обов`язково запрошуються повнолітні особи, стосовно яких приймається рішення або складається висновок органу опіки та піклування. Ці особи повинні бути належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення засіданні. Проте відповідач ОСОБА_3 на засідання комісії не з`явився та у комісії відсутня інформація про належне повідомлення ОСОБА_3 з приводу розгляду питання відносно нього про позбавлення його батьківських прав. Позивач ОСОБА_1 під час засідання комісії з питань захисту прав дитини зазначила, що не володіє інформацією щодо місцезнаходження ОСОБА_3 та додатково пояснила, що декілька років тому він жив у м. Макіївці Донецької області.

Крім того, як повідомила третя особа, у комісії була відсутня інформація щодо стягнення аліментів з ОСОБА_3 , хоча судом вже приймалось рішення про стягнення з ОСОБА_3 аліментів, а також відсутня інформація щодо наявності заборгованості по виплаті аліментів відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, як зазначила третя особа, у зв`язку зі службовою необхідністю, Адміністрація Центрального району Дніпровської міської ради звернулась до Міністерства соціальної політики України з листом про надання роз`яснення щодо питання відносно надання органом опіки та піклування до суду розпорядження щодо доцільності чи недоцільності позбавлення одного з батьків дитини батьківських прав, який перебуває (проживає) на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі або в районі проведення операції об`єднаних сил і заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях. Від Національної соціальної сервісної служби України надійшла відповідь, в якій зазначено, що необхідно обов`язково здійснювати дії для залучення відповідача у справі, з`ясування його позиці та обґрунтування такої позиції.

З урахуванням викладеного, орган опіки та піклування просить суд врахувати вищевказане, а також те, що відсутня інформація про батька дитини ОСОБА_3 , його думку стосовно позбавлення батьківських прав, для повного та детального дослідження цього питання, неможливо з`ясувати. Тому орган опіки та піклування не має можливості надати суду розпорядження або письмовий висновок щодо доцільності чи недоцільності позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тому третя особа просить суд прийняти рішення в інтересах дитини.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 18 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання (а.с.31).

Ухвалою суду від 19 лютого 2021 року було задоволено клопотання третьої особи, замінено первісну третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління-службу у справах дітей Центральної районної у місті Дніпрі ради - Адміністрацію Центрального району Дніпровської міської ради; задоволено повністю клопотання представника позивача про зобов`язання третьої особи надати висновок в цивільній справі № 203/3604/20 та зобов`язано орган опіки та піклування - Адміністрацію Центрального району Дніпровської міської ради надати Кіровському районному суду м. Дніпропетровська висновок щодо доцільності (недоцільності) позбавлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; задоволено повністю клопотання представника позивача про виклик свідків в цивільній справі та викликано в судове засідання для допиту в якості свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.82-83).

Ухвалою суду від 19 березня 2021 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.101).

Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року було задоволено клопотання третьої особи та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, правонаступника третьої особи Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради - Центральну адміністрацію Дніпровської міської ради (а.с.170-171).

У судове засідання, призначене на 04 листопада 2021 року, з`явились позивач та її представник, інші учасники справи у судове засідання не з`явились.

У судові засідання, призначені на 27 квітня 2021 року, 04 червня 2021 року, 27 липня 2021 року, 12 жовтня 2021 року, 04 листопада 2021 року, відповідач, який був повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, не з`явився, відзив на позовну заяву не подав, причини неявки суду не повідомив.

Позивач та її представник у судовому засіданні не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку.

З огляду на викладене, за наявності підстав, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

При цьому суд, враховуючи, що третя особа у судове засідання не з`явилась, проте подала до суду письмове клопотання про розгляд справи за відсутності її представника, на підставі ст.ст. 128, 211, 223 ЦПК України, продовжив судове засідання за відсутності третьої особи.

У судовому засіданні під час розгляду справи по суті судом були заслухані пояснення позивача по суті спору, допитані свідки, досліджені письмові докази, наявні в матеріалах справи, оголошені судові дебати (заслухані заключні слова) та у судовому засіданні 04 листопада 2021 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Це підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 29 березня 2013 року (а.с.12).

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2019 року, справа № 233/3007/19, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, було вирішено задовольнити позов та розірвати шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , зареєстрований 03 жовтня 2012 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 880. Вказане рішення суду набрало законної сили станом на 12 листопада 2019 року (а.с.14).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2019 року, справа № 233/3010/19, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, було задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 травня 2019 року до досягнення дитиною повноліття. Вказане рішення суду набрало законної сили станом на 29 жовтня 2019 року (а.с.127-128).

Вказане вище рішення суду не перебуває на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби, інших виконавчих документів про стягнення аліментів з ОСОБА_3 та на виконання до Червоногвардійського відділу державної виконавчої служби у місті Макіївці Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) воно не надходило, стягнень з ОСОБА_3 на користь держави не проводилось. А 23 квітня 2020 року державним виконавцем була винесена постанова, за якою згідно з п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ був повернутий стягувачу. Це підтверджується листом Червоногвардійського відділу державної виконавчої служби у місті Макіївці Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 12 березня 2021 року № 2458 (а.с.150).

Дитина сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та фактично проживає разом з матір`ю - позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою місця проживання: АДРЕСА_2 , а батько дитини за вказаною адресою в спілкуванні з дитиною помічений не був. Дитина перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря АЗПСМ № 3, за вказаним медичним закладом позивачем укладена декларація з сімейним лікарем від 11 серпня 2020 року. Це підтверджується копіями довідок від 12 серпня 2020 року №№ 1202-/5625, 1202-/5626 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, акту обстеження умов проживання за вказаною адресою від 20 січня 2021 року, листів від 24 вересня 2020 року № 11/822, від 25 лютого 2021 року № 07/168 Комунального некомерційного підприємства «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Дніпровської міської ради, довідки від 11 березня 2021 року № 27/2, підписаної головою ОК «ЖБК-21 «Восток-2» (а.с.11, 13, 17, 69, 95, 96).

Батько дитини - відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим або знятим з реєстрації місця проживання не значиться. При цьому останнє відоме місце його проживання: АДРЕСА_3 . Це підтверджується запитами та відповідями на запити з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Донецькій області та за відомостями з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС в Дніпропетровській області від 27 жовтня 2020 року, 12 листопада 2020 року, 27 січня 2021 року, 28 січня 2021 року, 09 лютого 2021 року (а.с.22, 23, 25, 27, 29, 30, 49, 50, 61, 64, 75).

На момент звернення позивача до суду дитина сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчався в 1-В класі в Комунальному закладі освіти «Середня загальноосвітня школа № 75» Дніпровської міської ради, має позитивну характеристику за місцем навчання. За відомостями з характеристики, батько дитини ОСОБА_3 не відвідував батьківські збори, не забирав і не приводив сина до навчального закладу, не цікавився його успіхами. Навчанням, утриманням, станом здоров`я та всебічним розвитком дитини займається виключно мати ОСОБА_1 . Це підтверджується довідкою від 11 вересня 2020 року за № 159, характеристиками від 15 вересня 2020 року, 22 лютого 2021 року, наданими директором школи та класним керівником 1-В класу (а.с.15, 16, 94).

На підтвердження факту ненадсилання на адресу позивача ОСОБА_1 будь-яких грошових переказів від відповідача ОСОБА_3 , позивач надала суду копію листа від 15 вересня 2020 року № 39-М-04-2115 від Укрпошти щодо відсутності будь-яких переказів за період з березня по серпень 2020 року, відправником яких є ОСОБА_3 (а.с.18).

На підтвердження факту належного та задовільного забезпечення дитині умов проживання та навчання позивач надала суду копію акту обстеження умов проживання від 20 січня 2021 року (а.с.69).

На підтвердження факту розміщення оголошення про виклик відповідача ОСОБА_3 на засідання комісії органу опіки та піклування щодо розгляду питання про позбавлення його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 в газетах «Урядовий кур`єр» та «Голос України» позивач надала суду копії: заяви та листа Адміністрації Центрального району Дніпровської міської ради від 17 лютого 2021 року № 16/15-20 (а.с.143-147).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що знайома з позивачем, вони перебувають у дружніх відносинах. Проте вона ніколи не була знайома з відповідачем, ніколи його не бачила, як і не бачила, щоб відповідач колись брав участь у вихованні сина.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що вона знайома з позивачем та її сином. Їх діти разом відвідують школу та займаються спортом. Позивач дуже гарна людина, гарна мати, проте батька вона ніколи не бачила.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу позбавлення відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнення з відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1500,00 грн на місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

З приводу позовної вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд зазначає таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначена необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до частин 4, 5, 6 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішенні суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Статтею 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно з частинами 2, 4 статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтями 3, 9, 18 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз викладених вище норм вказує, що, зокрема, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Також відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 11.06.2021 року, справа № 758/9706/18, провадження № 61-17898св20, права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі частини 4 статті 263 ЦПК України суд враховує вказаний вище висновок Верховного Суду.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці (параграф 57).

Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2019 року, справа № 570/3742/17, які на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України, також враховуються судом.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і в заємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі дока зам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз викладених вище норм та встановлених в ході судового розгляду справи обставин справи, досліджених доказів дає суду підстави для висновку про те, що позивачем не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності вини відповідача в ухиленні від виконання ним своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що унеможливлює надання оцінки діям відповідача щодо ухилення від виконання ним своїх батьківських обов`язків як свідомих та винних відносно малолітньої дитини.

Також суд, вирішуючи спір між сторонами по суті, бере до уваги пояснення органу опіки та піклування щодо неможливості надання суду письмового висновку про визначення доцільності чи недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх дитини, а також причини, що сприяли цьому. Оскільки останнє відоме місце проживання відповідача значиться на тимчасово окупованій території у Донецькій області, м. Макіївка. Водночас суд вважає недостатніми надані позивачем докази, на підтвердження її позовної вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, та враховує те, що предмет доказування в цивільній справі, що розглядається, не може базуватися на показах свідків, а лише у сукупності з іншими доказами, що відповідає вимогам ст.ст. 77, 78 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, суд, всебічно та об`єктивно оцінивши наявні у справі докази, дійшов висновку, що в ході судового розгляду справи судом не було встановлено наявності свідомого нехтування відповідачем як батьком своїми батьківськими обов`язками відносно малолітньої дитини та наявності його вини у цьому, що не суперечить інтересам дитини та відповідає її якнайкращим інтересам, бо сприяє збереженню її зв`язків із сім`єю без безпідставного позбавлення батьківських прав.

Тому позовна вимога про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини є такою, що задоволенню не підлягає.

З приводу позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1500,00 грн на місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття, суд зазначає таке.

Суд, з урахуванням положень статті 9 Конституції України, зазначає, що відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Зокрема, якщо особа, яка несе фінансову відповідальність за дитину, і дитина проживають в різних державах, Держави-учасниці сприяють приєднанню до міжнародних угод або укладенню таких угод, а також досягненню інших відповідних домовленостей.

Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з частиною 1 статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 5 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року № 759/10277/1 (61-22317св19), будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Згідно з частиною 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Відповідно до частин 1, 2 статті 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Стаття 192 СК України визначає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому, право застосування норми закону належить виключно суду.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17.

Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце як внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів, так і внаслідок бажання стягувача змінити спосіб стягнення аліментів в силу інших обставин.

Водночас правомірність такого способу захисту встановлюється судом, з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Суд, з урахуванням фактичних обставин справи, встановлених в ході судового розгляду справи, а також того, що позивач жодним чином не обґрунтувала наявності ані підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України, для зміни способу стягнення аліментів, присуджених до стягнення з відповідача за рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2019 року, справа № 233/3010/19, яке набрало законної сили станом на 29 жовтня 2019 року, ані причин, що сприяли цьому, а також того, що судом не було встановлено особу відповідача та не знайдено підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів є необґрунтованою, бо не доведена належними, допустимими та достатніми доказами, та задоволенню не підлягає.

Суд враховує і те, що позивач у позовній заяві, обґрунтовуючи позовну вимогу про стягнення аліментів, обмежилася лише посиланнями на положення Конвенції про права дитини та статей 150, 166, 180, 182 СК України, та зазначила, що дитині в будь-якому разі повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

У судовому засіданні представник позивача зазначила, що позивач не повідомила суд про наявність рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2019 року, справа № 233/3010/19, про стягнення з відповідача аліментів, яке набрало законної сили, бо бажає змінити спосіб стягнення аліментів. Саме тому вона просить суд стягнути з відповідача аліменти в інший спосіб ніж його визначено у вказаному рішенні суду, а саме: способом стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1500,00 грн на місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у той час, коли у вказаному рішенні суду аліменти було стягнуто з відповідача у спосіб стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому представник позивача у черговому судовому засіданні під час розгляду справи по суті пояснила, що раніше у позивача був інший представник, тому вона не може зазначити суду, чому позивач не надала суду разом з позовом рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2019 року, справа № 233/3010/19, про стягнення аліментів.

Водночас суд, вирішуючи позовну вимогу про стягнення аліментів, бере до уваги те, що вказане рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2019 року, справа № 233/3010/19, не перебуває на примусовому виконанні, а постановою державного виконавця від 23 квітня 2020 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу був повернутий виконавчий документ. При цьому позивач жодним чином не обґрунтувала підстав для зміни способу стягнення аліментів, враховуючи, що рішення суду про стягнення аліментів способом стягнення частки доходу відповідача не було виконано у примусовому порядку з тих підстав, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»).

Також суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 1 статті 28 ЦПК України, позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до положень частини 3 статті 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.

Відповідно до частини 2 статті 31 ЦПК України, справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду.

Суд, враховуючи, що справа була прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, а про наявність рішення суду про стягнення з відповідача аліментів, яке набрало законної сили, суду стало відомо на стадії вирішення справи по суті, та позивач у судовому засіданні пояснила, що вона просить суд змінити спосіб стягнення аліментів, розглянув справу по суті спору, з урахуванням положень статті 166 СК України та статті 28 ЦПК України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1500,00 грн на місяць, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня пред`явлення позову і до досягнення нею повноліття, є такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, та відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у справі їй не відшкодовуються.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 90, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 280-283 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Центральна адміністрація Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору у справі не відшкодовуються.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини заочного рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення суду складений 29.11.2021 року.

Суддя Ф.М. Ханієва