Справа № 266/950/21
Провадженя№ 2/266/499/21

28 квітня 2021 року м. Маріуполь
Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г. за участі секретаря Воропаєвої О.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такими, що втратили право користування житлом,-
Позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, свідоцтва про право на спадщину та договору дарування. В даній квартирі крім неї, іі чоловіка та дітей зареєстровано з 08.09.1998 р. її бабуся - відповідач ОСОБА_2 , яка мешкає фактично за іншою адресою. Відповідач не цікавиться житловою площею, не сплачує комунальні послуги. Вирішити питання щодо зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_2 у добровільному порядку не виявилося можливим, оскільки остання відсутня за місцем реєстрації та мешкає за межами України. Просила усунути перешкоди у користуванні квартирою, шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання надала заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові, та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі, у разі неявки відповідачів.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Ухвалою суду від 24.02.2021р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу визначено строк для подання відзиву на позовну заяву.
У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав.
Судове повідомлення, яке направлялося відповідачу за місцем реєстрації не вручено адресату та повернуто на адресу Приморського районного суду м. Маріуполя у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою. У зв`язку із чим 25.03.2021 р. було розміщено оголошення на сайті Судової влади України про розгляд справи.
В судове засідання про яке відповідач ОСОБА_2 повідомлена належним чином в порядку ст. 128, 129 ЦПК України не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.
Суд, приймаючи до уваги позицію позивача, ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку, з огляду про таке.
В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_3 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 20.12.1993 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.05.1996 року №1-827, договору дарування частини квартири від 10.07.2013 р.. №4-359. Право власності Позивача зареєстровано в БТІ та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 5, 6, 7, 8).
Згідно інформації відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 18.02.2021 р. №12-13.07-0351 у спірній квартирі окрім позивача зокрема зареєстрована ОСОБА_2 (а.с. 9).
Факт не проживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується дослідженою судом довідкою Центра обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України згідно до якої громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перетнула 19.05.2019 р. у пункті пропуску Гоптівка Державний кордон України у напрямку виїзд, інформація про в`їзд останньої станом на 30.03.2021 р. відсутні (а.с.27).
Таким чином судом встановлено, що відповідач не мешкає в спірній квартирі більш ніж рік без поважних причини.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
З огляду на те, що позивач є власником будинку, тому він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися його нерухомим майном будинком.
Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону України за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316,317,319,321 Цивільного кодексу України.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння.
Права власника жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Саме така позиція викладена в п.3 інформаційного листа ВССУ від 28.01.2013р. №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав".
Відповідно до ст..156 ч.1 ЖК України члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім`ї без поважних причин понад рік, якщо не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.
З огляду на наведене, виходячи з того, що ОСОБА_2 була зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 як член сім`ї позивача, та з травня 2019 року не проживає у спірній квартирі без поважних причин тобто понад рік, домовленості про це з позивачем не має, тому суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 274, 280, 350 ЦПК України, ст..405 ч. 2 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання такими, що втратили право користування житлом - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн НОМЕР_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Приморський районний суд м. Маріуполя шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Суддя: Шишилін О. Г.