Провадження №22-ц/812/859/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 травня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №487/5598/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення, яке постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Чулупа Олександра Степановича у приміщенні цього суду 30 травня 2019 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2018 р. Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 19 квітня 2012 р. між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 30 червня 2018 р. виникла заборгованість у розмірі 115446 грн. 59 коп., з яких: 3708 грн. 20 коп. заборгованість за кредитом; 111738 грн. 39 коп. заборгованість за процентам за користування кредитом за період з 19 квітня 2012 р. по 29 січня 2018 р.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість за кредитом в повному обсязі,а також судові витрати в розмірі 1762 грн.

Сторони в судове засідання не з`явилися.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2019 р. позовні вимоги Банку задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за договором в сумі 115446 грн. 59 коп., із яких: заборгованість за кредитом 3708 грн. 20 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 111738 грн. 39 коп. та судовий збір у розмірі 1762 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що наявними у справі доказами, а саме - розрахунком заборгованості за договором № б/н від 19 квітня 2012 р. станом на 30 червня 2018 р., підтверджено, що відповідач має заборгованість за кредитним договором в сумі 115446,59 грн., що складається з: заборгованість за кредитом - 3708,20 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 111738,39 грн., яку суд вважав за необхідне стягнути з відповідача.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказує, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним дослідженням доказів та їх оцінки, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, судом неповно встановленні обставини, які мають значення для справи, а тому просить суд його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не було повідомлено про час та місце судового засідання, що призвело до порушення його прав, позбавило можливості надати свої заперечення проти позову та докази. В апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, задоволено позовні вимоги, які, на думку відповідача, є необґрунтованими. Так, задовольняючи позов в повному обсязі, суд не взяв до уваги наступне: позивач не довів підстави позову, оскільки надана анкета-заява не є доказом того, що позичальник був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, в ній відсутні істотні умови кредитування, зокрема, щодо ліміту кредитування, строку його дії, процентної ставки, отримання кредитних карток, строку їхньої дії. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг відповідачем не підписані. Тому цивільно-правові відносини між сторонами належним чином не оформлені. Крім того, позивачем не надано доказів отримання відповідачем кредитних коштів (меморіальний ордер, виписка по рахунку тощо). Також позивачем пропущений загальний строку позовної давності для звернення з позовом, яка має обчислюватись за кожним окремим платежем.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням закону рішення суду не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, Центральним районним судом м. Миколаєва 30 травня 2019 року постановлено заочне рішення.

У перегляді заочного рішення ОСОБА_1 судом відмовлено ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2021 року.

Порядок та умови заочного розгляду справи визначені Главою 11 Розділу ІІІ ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч. 4 ст. 223 ЦПК України).

Отже, процесуальний закон передбачає, що заочний розгляд справи може відбуватися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

До повноважень суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги належить скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення у відповідній частині нового рішення або зміна рішення (пункт 2 частини 1 статті 364 ЦПК України).

Згідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 3 цієї ж статті якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, вказане порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, відсутні будь-які докази повідомлення ОСОБА_1 про час та місце судового засідання, яке відбулося 30 травня 2019 року.

За такого суд помилкового постановив по справі заочне рішення, оскільки правових підстав для заочного розгляду справи не було.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Порушення судом вимог процесуального закону щодо порядку постановлення рішення призвело до порушення прав відповідача на подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості.

Оскільки відповідач обґрунтовує свою апеляційну скаргу, в тому числі тим, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, це є обов`язковою підставою для скасування заочного рішення у справі.

Крім того, задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивачем доведено позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки їх зроблено без повного встановлення обставин, що мають значення у справі, та всупереч вимогам матеріального і процесуального права.

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-84, 89, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спорів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Однак, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд порушив указані норми процесуального права щодо дотримання завдань цивільного судочинства, сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи.

Так, суд не вжив заходів щодо повного та всебічного встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо укладання кредитного договору, отримання кредитних коштів відповідачем, не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості, чи підтверджується такий розрахунок випискою по рахунку, яка містить операції по рахунку клієнта.

Враховуючи викладене, мету та завдання цивільного судочинства, фактичне усунення суду першої інстанції від встановлення фактичних обставин справи, колегія суддів задовольнила клопотання представника Банка та долучила до справи додатково поданий доказ виписку по рахунку ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, 19 квітня 2012 р. ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, з метою отримання банківських послуг, зокрема, виявив бажання отримати платіжну картку «Кредитка універсальна», у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н (а.с. 9).

Своїм підписом у заяві ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які надавались йому у письмовому вигляді, складають договір про надання банківських послуг.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву, пройшовши ідентифікацію клієнта, отримавши та ознайомившись із Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, уклав з позивачем договір про надання банківських послуг, що підтвердив своїм підписом.

Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу та приєднання до Умов і правил, Тарифів) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо усіх істотних умов, притаманних даному виду договору. Зокрема, умови надання банківських послуг в тому числі кредитування, та виконання умов договору, в тому числі відповідальність сторін.

За такого апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено належне оформлення цивільних відносин між сторонами.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Згідно наданої позивачем виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 , яка відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 8) ОСОБА_1 після укладання договору про надання банківських послуг отримав у Банка кредитну картку «Універсальна, 55 днів» з терміном дії 12/15, за допомогою якої використовував кредитні кошти, надані позивачем.

З наведеного вбачається і таке підтверджується матеріалами справи, що 19 травня 2012 р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (далі Договір), в межах умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, розмір якого змінювався від 300 грн. до 4000 грн., на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Таким чином, Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши 19 квітня 2012 р. відповідачу кредит у вигляді ліміту.

Як вбачається з виписки з рахунку позичальника ОСОБА_1 , відповідач систематично використовував кредитні кошти та проводив повернення отриманих сум.

За такого наявними у справі доказами спростовуються аргументи апеляційної скарги щодо недоведеності отримання відповідачем кредитних коштів та їх використання.

Звертаючись з позовом, позивач надав розрахунок, згідно з яким станом на 30 червня 2018 р. заборгованість ОСОБА_1 складає 115446 грн. 59 коп., з яких: 3708 грн. 20 коп. заборгованість за кредитом, 111738 грн. 39 коп. проценти за користування кредитом.

Задовольняючи позов, суд погодився з наведеним розрахунком і вважав, що є підстави для стягнення заборгованості у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що такий висновок не є вірним.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути з відповідача іншу складову його повної вартості проценти за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 19 квітня 2012 р., посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, в тому числі щодо розміру процентів за користування кредитом, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Оскільки позивачем не доведена наявність домовленості з ОСОБА_1 щодо розміру нарахування процентів за користування кредитом та їх сплати, відсутні підстави для стягнення нарахованої Банком заборгованості за процентами.

Між тим, враховуючи, що укладений між сторонами кредитний договір від 19 квітня 2012 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд вважає, що Банк у такому випадку вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 3708 грн. 20 коп. Відповідачем доказів на спростування такого розрахунку не надано, а тому колегія вважає, що вказану суму слід стягнути з відповідача.

Щодо аргументів апеляційної скарги про застосування строку позовної давності колегія суддів виходить з такого.

За умовами укладеного кредитного договору сторони по справі відсутні докази, що сторони погодили порядок повернення заборгованості за кредитом (зокрема, частинами) та відсотків за наданим кредитом на суму залишку заборгованості.

Відтак, на відповідачеві є обов`язок повернути одержані кошти на вимогу позивача.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що кредитним договором не встановлено обов`язку позичальника щомісячно вносити платіж з повернення суми кредиту у конкретно визначеному розмірі та не передбачено самостійної відповідальності за невиконання цього обов`язку, а строк погашення кредиту в повному обсязі не визначено, в такому випадку відсутні підстави для обрахування позовної давності.

Враховуючи що судом безпідставно постановлено по справі заочне рішення і суд помилково визначився із розміром заборгованості, заочне рішення суду як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом постановлене нове рішення про часткове задоволення позову, слід провести розподіл судових витрат.

При зверненні до суду з позовом позивачем було сплачено 1 762 грн. судового збору, які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам 56 грн. 60 коп. (3708,20 грн.х1762 грн.:115446,59 грн.).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 відповідно до ставки, визначеної підпунктом 6 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір», мав сплатити 2643 грн., але ним судовий збір не сплачувався, оскільки відповідач є особою з інвалідністю І групи, тому в силу пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від його сплати.

Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з часткового задоволення вимог апеляційної скарги в дохід держави з позивача підлягає до стягнення судовий збір пропорційно відхиленої частини позовних вимог 2558 грн. 11 коп. ((115446,59 грн.-3708,20 грн.)х2643 грн. :115446,59 грн.).

З урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в дохід держави слід стягнути 2501 грн. 51 коп. судового збору (2558 грн. 11 коп.- 56 грн. 60 коп.).

Керуючись статтями 367,368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Миколаївського районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2019 року скасувати, постановити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , 3708 грн. 20 коп. заборгованості за кредитом за договором про надання банківських послуг від 19 квітня 2012 року.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , в дохід держави 2501 грн. 51 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 06 травня 2021 року