КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 753/8945/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/5131/2021Головуючий у суді першої інстанції - Коренюк А.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Павловим Ігорем Геннадійовичем, який діє на підставі договору, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Фармацевтична фірма "Дарниця" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2014 року ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача заборгованість за договором купівлі-продажу квартири в сумі 117 223 грн. 46 коп. та три проценти річних від простроченої суми за період з 06.02.2012 року по 24.09.2014 року в сумі 9 259 грн. 09 коп., а усього 126 482 грн. 55 коп.

В обґрунтування заявлених вимог вказувало, що 06.02.1997 року між ЗАТ "Фармацевтична фірма "Дарниця та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до п. 4 якого продаж квартири здійснено за 31 721 грн. 00 коп., що на момент здійснення операції складає 16 750 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення даного договору.

При цьому, відповідно до п. 5 Договору відповідачі зобов'язалися сплатити позивачу повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення Договору.

Разом з тим, незважаючи на те, що кінцевий строк виконання умов Договору настав 06.02.2012 року, відповідачі своїх зобов`язань за Договором з оплати вартості квартири не виконали.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що рішенням ВССУ від 11.07.2012 року у справі № 6-26110св12 та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2013 року встановлено, що належним виконанням відповідачами своїх зобов`язань за Договором слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується за офіційним курсом НБУ долара США до гривні станом на день подання позову, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПрАТ "Фармацевтична фірма "Дарниця" заборгованість у розмірі 126 482 грн. 55 коп., з яких: 117 223 грн. 46 коп. - заборгованість за Договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06.02.1997 року; 9 259 грн. 09 коп. - три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 06.02.2012 року по 24.09.2014 року. Вирішено питання розподілу судових витрат (т. 1, а.с. 79-82).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.04.2017 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014 року (т.1, а.с. 161, 162).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2017 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 задоволено. Скасовано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014 року та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПрАТ "Фармацевтична фірма "Дарниця" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (т. 2, а.с. 101-103).

Постановою Верховного Суду від 20.03.2019 року касаційну скаргу ПрАТ "Фармацевтична фірма "Дарниця" задоволено частково. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04.11.2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2017 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 3, а.с. 208-212).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.03.2020 року ОСОБА_1 залучений до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.12.2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ "Фармацевтична фірма "Дарниця" 9 059,00 доларів США, що еквівалентно до офіційного курсу валют НБУ станом на 25.09.2014 року сумі у розмірі 117 223 грн. 46 коп., та 715,54 доларів США, що еквівалентно до офіційного курсу валют НБУ станом на 25.09.2014 року сумі у розмірі 9 259 грн. 09 коп., та судовий збір у розмірі 1 164 грн. 83 коп., а всього - 127 647 грн. 38 коп. (т. 4, а.с. 184-190).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21.12.2020 року виправлено описки, допущені у повному тексті рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.12.2020 року (т. 4, а.с. 194, 195).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18.02.2021 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву (т. 4, а.с. 211-213).

Ухвалою від 04.03.2021 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (т. 4, а.с. 218).

31.03.2021 року до суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 06.02.1997 року між ЗАТ "Фармацевтична Фірма "Дарниця" та ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , нотаріально посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори, запис у реєстрі № 2317.

Відповідно до п. 4 договору продаж квартири здійснено за тридцять одну тисячу сімсот двадцять одну гривню, що в момент здійснення операції складає шістнадцять тисяч сімсот п'ятдесят умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення договору.

При цьому, згідно з п. 5 договору покупець виплачує продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення даного договору. До виплати покупцем продавцю повної вартості квартири на неї накладається заборона на відчуження. Після повного виконання покупцями зобов'язань по оплаті вартості квартири продавець письмово повідомляє про це нотаріальній конторі.

Крім того, сторони уклали додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків за вищевказаним договором, якою погоджено розмір щомісячної виплати, входячи з еквіваленту мовних одиниць в національній валюті України за курсом Національного Банку України на момент виплати.

Однак, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.12.2009 року, яке набрало законної сили, вказана додаткова угода визнана недійсною з підстав недотримання нотаріальної форми.

На виконання умов договору відповідачем було сплачено позивачу 31 721 грн. 00 коп., що підтверджується відповідними квитанціями, наявними у матеріалах справи.

Як вбачається, підставою звернення позивача до суду з цим позовом слугувало те, що, на думку позивача, відповідач не у повному розмірі виконав свої зобов'язання за договором, адже належним виконанням зобов'язання за цим договором слід вважати сплату суми в гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеного у договорі в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США на день платежу.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленою обставину наявності у відповідачів заборгованості перед позивачем щодо оплати вартості квартири станом на 10.06.2014 року у розмірі 9 059 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становило 106 896 грн.

Також, вказану обставину суд вважав такою, що не підлягає доведенню, так як вона була встановлена під час розгляду іншої цивільної справи за позовом власників квартир до ПрАТ "ФФ "Дарниця" про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити дії.

Так, згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільністю судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного і того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винсенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Як вже зазначалося вище, спір між сторонами стосується застосування ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України та ст. 169 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, щодо можливості виконання грошового зобов`язання у гривнях за офіційним курсом іноземної валюти станом на дату кожного платежу чи на дату укладення договору купівлі-продажу квартири, виходячи з можливості або неможливості визначити шляхом тлумачення цього правочину справжній зміст відповідної його умови щодо порядку проведення розрахунку.

Разом з тим, аналіз змісту рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2013 року по справі № 22-796-2658 свідчить, що предмет позову в цій справі стосувався усунення перешкод у користуванні власністю та зобов`язання вчинити певні дії, а саме - письмово повідомити Сьому Київську державну нотаріальну контору, що власники квартир сплатили повну їх вартість. В мотивувальній частині рішення апеляційний суд відобразив зміст довідки ПрАТ «ФФ «Дарниця» від 07.09.2012 року, згідно з якою наявна заборгованість у сумі 9 059,00 доларів США. При цьому оцінку довідці суд не дав, а лише вказав, що позивачами не надано доказів на спростування довідок ПрАТ «ФФ «Дарниця» від 07.09.2012 року про заборгованість з оплати за договорами купівлі-продажу квартир.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував ч. 4 ст. 82 ЦПК України, у зв`язку з чим встановив обставини, необхідні для вирішення спору у цій справі, на підставі судових рішень, які не мають преюдиціального значення (зокрема, звільнив позивача від доказування обставин стосовно тлумачення змісту пункту 4 договору купівлі-продажу квартири та наявності факту порушення відповідачами їх обов`язків за цим договором щодо повної сплати вартості квартири).

Крім того, як встановлено Верховним Судом у постанові від 20.03.2019 року, ухваленій у даній справі за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва від 07.12.2017 року, у даному випадку суди повинні були витлумачити п. 4 договору купівлі-продажу квартири, встановити наявність або відсутність факту порушення відповідачами їх обов`язків за цим договором щодо повної сплати вартості квартири, а в разі встановлення факту такого порушення - визначити суму коштів, яку слід стягнути з відповідачів.

При цьому, у вказаній постанові Верховний Суд звернув увагу суду й на необхідність при розгляді цієї справи встановити фактичні обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та впливають на права й інтереси учасників спору, на підставі належних і допустимих доказів встановити згідно з визначеними правилами тлумачення договорів, враховуючи звичаї ділового обороту, попередню та наступну поведінку сторін договору купівлі-продажу квартири, їх майнові інтереси, права й обов`язки, дійсний зміст, природу та мету цього договору, валюту зобов`язання, особливості проведених розрахунків між сторонами, а також дати правову оцінку доводам і запереченням учасників спору та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

За нормою ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.153 цього Кодексу договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже істотними умовами договору купівлі-продажу є його предмет (товар) та ціна, а внаслідок укладення договору купівлі-продажу у його сторін виникають відповідні зобов`язання: у продавця - передати майно у власність покупцеві, а у покупця - сплатити за нього визначену грошову суму.

За приписами статті 169 ЦК УРСР грошові зобов`язання повинні бути виражені й підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускаються лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Випадки та порядок застосування іноземної валюти в Україні на час виникнення спірних правовідносин визначалися Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991, Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 та Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Норма, яка б передбачала, що зазначення у договорі грошового еквівалента в іноземній валюті є підставою для сплати суми у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, у вищевказаних актах цивільного законодавства відсутня.

При цьому, будь-яких доказів, які б підтверджували взаємний намір сторін здійснювати розрахунки за продану квартиру за курсом саме долара США до гривні на день здійснення платежів, матеріали справи не містять.

Договір не містить посилання на визначення обов`язку по оплаті вартості квартири в залежності від курсу будь-якої іноземної валюти. Також, в договорі відсутній будь-який графік платежів, який повинен був виконувати відповідач в залежності від курсу іноземної валюти і відсутній порядок здійснення розрахунку із корегуванням розміру періодичного платежу відповідно до курсу НБУ до іноземної валюти.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У ч.ч. 3 та 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і за змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (у випадку безрезультативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту, подальшої поведінки сторін, тексту типового договору, інших обставин, що мають істотне значення.

Тобто, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими ст. 213 ЦК України.

У свою чергу, аналіз змісту договору купівлі-продажу свідчить, що правила, встановлені ст. 213 ЦК України, не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку.

Тобто, враховуючи відсутність у матеріалах справи інших доказів взаємного наміру сторін здійснювати розрахунки за продану квартиру за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів, колегія суддів вважає, у даному випадку цілком обгрунтованим є застосування правила contra proferentem.

Посилання позивача на рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України" суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки у цій справі договір містив пункт, який встановлював, що у випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США. Відповідач (покупець) не заперечував зміст цього пункту. Між сторонами не існувало розбіжностей у його тлумаченні, що саме виплачена сума не повинна бути меншою за відповідний еквівалент доларів США. Проте цей пункт договору покупець не виконав, оскільки вважав, що його представник при укладенні договору, діяв з перевищенням повноважень, погоджуючись на таке положення, що робить договір недійсним. Ця позиція була підтримана внутрішніми судами України.

У свою чергу, за даним правилом особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов'язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені", але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін".

Також, Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, параграф 45, ЭСПЛ, 06.12.2007).

Отже, враховуючи чинне на час укладення договору цивільне законодавство та беручи до уваги, що проект договору купівлі-продажу було підготовлено позивачем, що ніким не оспорюється, колегія суддів вважає, що умови п.п. 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення ціни продажу саме у гривні, а вказівка у договорі на курс умовної одиниці до гривні на день укладення договору, без подальшої узгодженої сторонами сплати коштів з прив'язкою до іноземної валюти, не дає підстав для висновку щодо наміру сторін визначити ціну договору у гривні з урахуванням курсу долара США на день платежу.

Однак, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки змісту спірного договору та помилково дійшов висновку як про наявність у відповідача заборгованості, так і про те, що належним виконанням зобов'язання за договором слід вважати сплату суми в гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеного у договорі в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США на день платежу.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат слід зазначити, що ухвалою Київського апеляційного суду відповідачу було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення. Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України з позивача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 897 грн. 25 коп.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Павловим Ігорем Геннадійовичем, - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2020 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Фармацевтична фірма "Дарниця" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу нерухомого майна (квартири) - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Фармацевтична фірма "Дарниця" (місцезнаходження: м. Київ, вул. Бориспільська, 13, ) в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 897 (одна тисяча вісімсот дев`яносто сім) грн. 25 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська