Справа № 188/181/21
Провадження № 4-с/188/3/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2021 року смт. Петропавлівка

Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області в складі :

головуючої судді Курочкіної О.М.

секретар судового засідання Лукіна Л.Г.

справа №188/1248/20

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

треті особи:

Головне управління Держгеодастру у Дніпропетровській області

Громадська організація Садівниче товариство «Горняк»

про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку

з участю

позивач: ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що

18 березня 2006 року уклав шлюб з ОСОБА_4 , у відділі державної реєстрації актів цивільного стану, який було розірвано за рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області 11 вересня 2019 року. З 2018 року жодних контактів зустрічей із відповідачкою позивач не мав і не має, інформація щодо її місцезнаходження у нього відсутня.

Працюючи на вугільних підприємствах ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», у жовтні 1987 року він отримав у безоплатне користування земельну ділянку № НОМЕР_1 розташовану по вулиці Рябінова садівничого товариства «Горняк», загальною площею 0,409 га для індивідуального садівництва.

З 1987 року ОСОБА_1 одноособово використовував вищезазначену земельну ділянку за її прямим призначенням, а саме, посезонно вирощував городину та займався садівництвом.

У 2010 році позивач вирішив оформити право приватної власності на земельну ділянку, звернувшись до ТОВ «Геосервіс» для виготовлення технічної документації із землеустрою, отримав її 25.08.2010р., у зв`язку із затягуванням процесу реєстрації лише 21 лютого 2012 р отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЛ№923583 виданий на підставі Розпорядження голови Петропавлівської райдержадміністрації від 15.09.2011р. №Р-507-11.

Після розірвання шлюбу, через відсутність домовленості про поділ майна та будь-яких яких контактів з відповідачкою, маючи у приватній власності земельну ділянку, яка була надана у користування у 1987 році, а приватизована у 2012 році та яку має намір продати, з метою захисту своїх конституційних та цивільних прав на майно вимушений звернутися до суду за визнанням права особистої приватної власності на дану земельну ділянку.

Позивач також зазначив, що земельна ділянка для ведення індивідуального садівництва отримана ним у 1987 році, тобто до укладання шлюбу з відповідачем, право на приватизацію даної земельної було оформлено ним 25 серпня 2010 року, тобто до 08 лютого 2011р., більш того, дана земельна ділянка є його приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки в даному випадку йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану позивачем, як громадянином частку у земельному фонді.

Відповідно до вимог Земельного кодексу України кожен громадянин може отримати у власність земельні ділянки шляхом їх безоплатної передачі державної і комунальної власності (п. б ч. 1 ст. 81 Земельного Кодексу України).

Просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 розташовану по вулиці Рябінова садівничого товариства «Горняк» Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, для індивідуального садівництва загальною площею 0,0409 га кадастровий номер: :02:001:2019.

Відповідач до суду не з`явилась про час розгляду справи неодноразово належним чином була повідомлена, про що свідчать не отримані і повернуті поштові відправлення згідно повідомлень №078; №057; №977.

Відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Треті особи подали до суду щодо письмові пояснення проти заявленого позову не заперечили.

Головне управління Держгеодастру у Дніпропетровській області письмово зазначило, що відповідно до позовної заяви ОСОБА_1 , позивач оформив право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0409 га, кадастровий номер: :02:001:2019, шляхом її приватизації, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ№923583, виданого 21 лютого 2012 року.

Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку позивач отримав перебуваючи у шлюбі з відповідачкою, а саме, в період шлюбу з 18.03.2006 до 11.09.2019 року.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка, набута чоловіком/дружиною за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, є особистою приватною власністю дружини/чоловіка.

Проте, вказані зміни до даної статті внесені згідно з Законом № 4766-УІ (4766-17) від 17.05.2012).

Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-УІ «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 8 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-УІ «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, змінено.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини/ чоловіка згідно із Законом № 4766-VI від 17.05.2012\

Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності та не мають зворотної дії у часі, крім випадків, якщо вони пом`якшують або скасовують цивільну відповідальність особи.

Тобто, позивач оформив право власності на спірну земельну ділянку у період коли були чинними норми частини п`ятої статті 61 СК України в редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-УІ «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

Отже, з урахуванням змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.

У період часу з 8 лютого 2011 по 12 червня 2012 р. включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю подружжя, до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12, від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц, від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц, від 24 квітня 2020 року в справі № 622/999/16-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, від 31 серпня 2020 року у справі № 738/703/18.

Як зазначалось раніше, державний акт на право власності на вказану земельну ділянку позивач отримав під час перебування шлюбу з відповідачкою, ОСОБА_4 , а саме в період шлюбу з 18.03.2006 до 11.09.2019 року, тобто у період коли земельна ділянка, набута шляхом приватизації одним з подружжя вважалась спільною сумісною власністю такого подружжя.

Крім цього, згідно із частиною першою статті 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

При цьому Законом України від 05 березня 2009 року № 1066 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об`єднання земельних ділянок» передбачено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень право власності або право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки.

Згідно з копією Державного акту серії ЯЛ № 923583, виданого 21 лютого 2012 року, наданого відділом у Петропавлівському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, вказаний документ зареєстрований в у Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі за№ 001068.

Аналіз зазначеного законодавства дозволяє дійти висновку, що Державний акт на право власності на земельну ділянку та його державна реєстрація є невід`ємними взаємопов`язаними частинами у системі виникнення права власності та права постійного користування земельною ділянкою.

Крім того, згідно з Інформацією Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:2019, цільове призначення 01.05 для індивідуального садівництва, площа 0,0409. В відомостях про суб`єкта права власності на земельну ділянку зазначено ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано до суду жодних належних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог щодо оформлення права власності на земельну ділянку за особисті кошти, а не подружні, відповідно до положень ст.ст. 57, 70 Сімейного кодексу України.

Громадська організація «Садівниче товариство «ГОРНЯК» в поясненнях підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 зазначивши, що відповідно до наявних документів та свідчень інших членів товариства, ОСОБА_1 з жовтня 1987 року є членом громадської організації «Садівниче товариство «ГОРНЯК» та за ним закріплена земельна ділянка АДРЕСА_1 , загальною площею 0,409га.

Саме з моменту вступу до товариства позивач у весняно-осінній сезон обробляв земельну ділянку, вирощував городину, дерева, кущові плодові насадження, збирав вражай на початку з першою дружиною потім разом з доньками. Сумлінно сплачував за спожиту електроенергію. За весь час, другу дружину, відповідача по справі, сусіди бачили лише кілька разів, вона приїжджала лише на короткий термін.

У 2010 році позивач разом з іншими членами товариства розпочав процес приватизації виділеної йому земельної ділянки.

25 серпня 2010 року TOB «Геосервіс» було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, в тому числі при поділі чи об`єднані земельних ділянок, але процес приватизації проходив дуже повільно і лише в 2012 році було оформлено державний акт на право власності на земельну ділянку.

Отже, оскільки земельна ділянка для ведення індивідуального садівництва була отримана позивачем у 1987 році, тобто до укладання шлюбу з відповідачем, своє право на приватизацію даної земельної було реалізовано ним 25 серпня 2010 року, вважають, що дана земельна ділянка є приватною власністю позивача, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки в даному випадку йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану ним, як громадянином частку у земельному фонді.

В судовому засіданні сторона позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позивач зазначив, що капітальні будівлі на земельній ділянці відсутні, є сарай, туалет, душ та тимчасова теплиця, питання щодо розподілу спільного майна сторонами не ставилось .

Вислухавши сторону позивача, вивчивши позов, надані докази, надані письмові пояснення третіх осіб, заслухавши свідків суд приходить до висновку, позов підлягає задоволенню.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 показали, що земельна ділянка отримана позивачем коли він перебував у шлюбі з першою дружиною, на земельній ділянці був сарай, туалет та баня, після 2001 року земельну ділянку позивача не відвідували.

Відповідно до Правової позиції Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)).

Враховуючи покази свідків, пояснення позивача, правовий статус земельної ділянки, положення ч.1 ст.376 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність на спірній земельній ділянці будівель або споруд.

Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №РВ-020, Державним актом ЯЛ №923583 на право власності земельної ділянки від 21.02.2021 року підтверджується, що земельна ділянка має кадастровий номер :02:001:2019, з категорії земель сільськогосподарського призначення для індивідуального садівництва, площею 0.0409 га, а державний акт видано на підставі Розпорядження голови Петропавлівської райдержадміністрації від 18.09.2011 року №Р-507-11, тобто, рішення прийнято, коли позивач перебував у шлюбі з відповідачкою.

Шлюб з відповідачем припинено рішенням Першотравенського міського суду від 28.01.2020 року.

Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для індивідуального садівництва, площею 0,0409 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , позивач був замовником проведення відповідної оцінки.

Витягом з статуту та списком до нього, затверджених належним чином в 1987 році, відповідно до Висновку правління «Садівничого товариства «Горняк», ОСОБА_1 є членом Товариства «СОТ «Горняк» з жовтня 1987 року, користувався цією земельною ділянкою крім того, відповідно до платіжної відомості, він сплачував цільові внески за користування землею.

До 2001 року позивач користувався спірною земельною ділянкою з дружиною від першого шлюбу, ОСОБА_1 , з якою перебував у шлюбі з 1985 року.

Відповідно до ч.3 ст.5 ЦК України, що діяла і в редакції від 20.02.2006, на час реєстрації шлюбу позивача з відповідачкою, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

ОСОБА_1 отримав земельну ділянку в користування в 1987 році. Першим кодифікованим нормативним актом, що регулював зазначені земельні відносини був Цивільний кодекс Української РСР, ст. 90 цього кодексу передбачала , земля, її надра, води і ліси є у виключній власності держави і надаються тільки в користування, крім того, ст.6 цього кодексу передбачала довічне успадковуване володіння землею надається громадянам Української РСР для садівництва.

Судом встановлено, ОСОБА_1 був належним користувачем спірної земельної ділянки, в межах існуючого цивільного законодавства, діючого на момент її отримання , протягом 33 років і оспорювати право щодо спільної сумісної власності цієї ділянки було тільки першої дружини, ОСОБА_7 , так як позивач отримав зазначену земельну ділянку у користування перебуваючи з нею у шлюбі, який припинено у 2001 році.

Зазначені висновки суду відповідають волі законодавця, а саме, внесеним до СК України змінам.

Законом № 4766-VI від 17.05.2012 року доповнено ч.1 ст.57 СК України, яка регламентує правовий статус майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Згідно внесених змін до ч.1 ст.57 СК України земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Аналогічні за змістом висновки викладені і в Правовій позиції Постанови ВС від 29.03.2021 по справі № 761/21893/18 в якій зазначено: « Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Результат аналізу положень зазначених норм дає підстави для висновку про те, що стаття 57 СК України (стаття 24 КпШС України) визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів членів ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира була надана.»

Суд відхиляє в якості доказів письмову заяву ОСОБА_8 , яка відповідно до положень ст.78 ЦПК України є недопустимим доказом.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши докази позивача, надані ним на підтвердження своїх вимог, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Вирішуючи питання судових витрат, суд бере до уваги, що позивач просить залишити їх за ним і не стягує їх з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 78, 258, 264-265 ЦПК України, ст.ст. 57 СК України , 24 КпШС України, ст. 90 ЦК Української РСР, ч.3 ст.5 ЦК України суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку до ОСОБА_2 , треті особи:

Головне управління Держгеодастру у Дніпропетровській області, Громадська організація «Садівниче товариство «ГОРНЯК» про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ), право особистої приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , для індивідуального садівництва загальною площею 0,0409 га кадастровий номер: :02:001:2019, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ№923583, виданий 21 лютого 2012 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя О. М. Курочкіна