Постанова

Іменем України

27 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 487/3559/16-ц

провадження № 61-4711св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року у складі судді Нікітіна Д. Г. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Данилової О. О., Коломієць В. В., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на 1/2 частку квартири.

Позов мотивований тим, що з 2002 року позивач проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а 22 жовтня 2005 року вони зареєстрували шлюб.

28 липня 2004 року ОСОБА_3 уклав із забудовником - дочірнім підприємством «Будівельне управління № 3» відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва «Одестрансбуд» (далі - ВАТ транспортного будівництва «Одестрансбуд») договір про дольову участь у будівництві 80-квартирного жилого будинку, розташованого на АДРЕСА_1 .

Згідно умов договору забудовник взяв на себе зобов`язання побудувати двокімнатну квартиру площею 56,6 кв. м на АДРЕСА_2 , вартістю 69 160,00 грн. Перший платіж у сумі 34 580,00 грн необхідно було сплатити до 29 липня 2004 року, залишок суми 34 580,00 грн, починаючи з 01 січня 2005 року, щомісячними платежами протягом 84 місяців.

12 вересня 2005 року укладений новий договір, за умовами якого ОСОБА_3 сплачує перший платіж у розмірі 32 820,00 грн одноразово, а другий платіж у сумі 32 820,00 грн повинен сплатити протягом 76 календарних місяців з дати укладення договору щомісячними платежами по 435,00 грн.

28 липня 2004 року з сімейного бюджету та при фінансовій підтримці батьків позивача до каси підприємства забудовника внесений перший платіж у сумі 32 860,00 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 28 липня 2004 року. З вересня 2005 року до червня 2010 року щомісячно підприємство утримувало з заробітної плати ОСОБА_3 по 435,00 грн у рахунок виплати вартості квартири.

01 листопада 2005 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_3

31 березня 2008 року шлюб між нею та ОСОБА_3 розірваний, але вони продовжували проживати разом однією сім`єю.

10 серпня 2007 року ОСОБА_3 подарував їй ( ОСОБА_1 ) 1/2 частку спірної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

21 січня 2016 року матері спадкодавця ОСОБА_2 державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 після смерті її сина ОСОБА_3 .

З урахуванням уточнених позовних вимог просила:

встановити факт проживання разом з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до жовтня 2005 року;

визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 ;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , видане на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судових рішень

Справа неодноразово переглядалась судами різних інстанцій.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до жовтня 2005 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , видане на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав доведеним факт спільного проживання її та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до жовтня 2005 року та набуття ними у цей період у спільну сумісну власність спірної квартири.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2017 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 1 378,00 грн судових витрат, а також 416,00 грн судового збору в дохід держави.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2017 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові.

В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року та додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2017 року змінено.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на 1/2 частку квартири задоволено частково.

Визнано недійсним в частині визначення складу спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане ОСОБА_2 21 січня 2016 року державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори як спадкоємцю ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено, що спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з 53/200 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 47/200 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 117, 47 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 275,50 грн судового збору.

Апеляційний суд виходив із недоведеності позивачем, що з січня 2004 року до жовтня 2005 року вони з ОСОБА_3 мали сталі сімейні відносини, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та за рахунок спільної праці або спільних коштів здійснювали у цей період оплату на користь дочірнього підприємства «Будівельне управління № 3» ВАТ транспортного будівництва «Одестрансбуд» за договором про дольову участь в будівництві.

Крім того, суд зазначив, що у період з 22 жовтня 2005 року (дня укладання шлюбу) до 10 серпня 2007 року (дня укладання договору дарування), що становить 22 місяця було сплачено 9 570,00 грн (22 місяця х 435 грн), тобто 14 % вартості квартири, що і є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . За договором дарування від 10 серпня 2007 року ОСОБА_1 набула в особисту приватну власність 1/2 частку спірної квартири, в особистій власності ОСОБА_3 залишилось 3 % або 3/100 частки квартири.

Отже, в спільному майні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що становить 47 % або 47/100 частки спірної квартири, кожному із співвласників належить по 47/200 частки квартири. Таким чином, до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , входили 3/100 частки у праві власності на квартиру, які належали йому на праві особистої приватної власності, та 47/200 частки цієї квартири, як частина у праві спільної сумісної власності. Позивачці у квартирі належить 1/2 частка на підставі договору дарування та 47/200 частки, як частина у праві спільної сумісної власності.

З огляду на це, суд визнав за позивачем право власності на 47/200 частки спірної квартири, визнавши відповідно недійсним щодо визначення складу спадкового майна, видане відповідачці свідоцтво про право на спадщину, та визначив, що спадковим майном є 53/200 часток квартири.

Постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на 1/2 частку квартири скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Миколаївської області від 21 липня 2017 року залишено без змін.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є 47/100 частки спірної квартири, не оцінив належності та допустимості кожного доказу, зокрема, не надав оцінки акту взаєморозрахунків, не усунув протиріч, що містяться у долучених до матеріалів справи документах, та не встановив, коли ОСОБА_3 набув право власності на квартиру, що є предметом спору.

Крім того, апеляційний суд послався на те, що у період шлюбу та після його розірвання за рахунок спільних коштів позивача та ОСОБА_3 відбувалося погашення позики, яка була витрачена для проведення остаточного розрахунку із забудовником. Суд послався на наявність зобов`язання з повернення коштів, узятих на підприємстві ОСОБА_3 для придбання спірної нерухомості в сумі 22 815,00 грн, та зазначив, що їх повернення проводились також за рахунок спільних коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Договір позики, на який послався апеляційний суд у своєму рішенні, у матеріалах справи відсутній.

Наведене свідчить про те, що апеляційний суд на порушення вимог процесуального закону не дослідив докази у справі у їх сукупності на предмет належності, допустимості та достатності; не встановив усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав оцінки доводам відповідачки щодо набуття її сином ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру.

Залишаючи без змін постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволені вимог про встановлення факту спільного проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до жовтня 2005 року, суд касаційної інстанції погодився з тим, що ОСОБА_1 не довела, що проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 , вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, мала взаємні права та обов`язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні статті 74 СК України.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року в частині позовних вимог про визнання права власності на частку майна та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом змінено, а додаткове рішення того ж суду від 20 квітня 2017 року скасовано.

Позов ОСОБА_2 в цій частині позовних вимог задоволено частково.

Визначено, що спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , складається з 26/100 часток квартири АДРЕСА_3 .

Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 21 січня 2016 року державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 , як спадкоємиці ОСОБА_3 , визнано недійсним в частині 24/100 часток в праві приватної спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 24/100 частки квартири АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 77,56 грн судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 275,6 грн судового збору.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірна квартира загальною вартістю 69 160,00 грн придбана на підставі угоди, укладеної ОСОБА_3 до шлюбу у липні 2004 року. Грошові внески (перший платіж, щомісячні платежі, остаточний розрахунок) здійснювались ОСОБА_3 з липня 2004 року по жовтень 2010 року. За час перебування сторін у шлюбі (жовтень 2005 року - березень 2008 року) та проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (березень 2008 року - січень 2014 року) за рахунок спільних коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 сплачено суму, визначену Договором № 2 - 32 820,00 грн.Зміст акту взаєморозрахунків від 13 вересня 2005 року, який укладено майже одночасно з Договором № 2, свідчить про те, що сторони не мають взаємних претензій по розрахункам станом на час складання акту.Факт продовження внесення платежів за Договором № 2 (32 860,00 грн) випливає зі змісту договору, дати здійснення остаточного розрахунку та підтверджено в суді як позивачем так і відповідачем.

Оскільки за встановлених обставин гроші в розмірі 32 820,00 грн є спільними коштами, частка кожного з подружжя складає 16 820,00 грн.

Частка вартості квартири, сплачена ОСОБА_3 до шлюбу складає 36 340,00 грн (69 120, 00 грн - 32 820, 00 грн), що є його особистою власністю.

Отже, квартира є спільною власністю сторін, але частки у цьому майні мають визначатись відповідно до розміру внесків кожного як за рахунок спільних коштів (по 16 820,00 грн), так і особистих коштів ОСОБА_3 (36 340,00 грн), що відповідає вимогам частини 7 статті 57 СК.

Відповідні частки кожного у праві спільної власності складали: для ОСОБА_1 (16 820,00 грн) - 24/100 частки у праві власності, для ОСОБА_3 (16 820, 00 грн + 36 340, 00 грн = 52 750, 00 грн) - 76/100 часток у праві власності на квартиру.

Оскільки за договором дарування від 10 серпня 2007 року ОСОБА_3 подарував позивачці 1/2 частку квартири, то з цього часу його частка складала 26/100 часток квартири (76/100 - 1/2).

Частка ОСОБА_1 внаслідок дарування збільшилась, та загалом складала 74/100 (24/100 + 1/2) часток квартири.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на 26/100 часток квартири АДРЕСА_3 .

Оскільки свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 січня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 видане на 1/2 (50/100) частку цієї квартири, тоді як спадщина відкрилась лише на 26/100 частки квартири, то відповідно до статті 1301 ЦК України це свідоцтво має бути визнано частково недійсним, а саме,в частині 24/100 часток квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2020 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції не виконав вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 грудня 2019 року. До реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 фактично став власником спірної квартири, придбавши її за власні кошти, про що свідчить сплата 28 липня 2004 року першого платежу у розмірі 32 820,00 грн до укладення шлюбних відносин; відсутність претензій забудовника щодо розрахунків за квартиру відповідно до акту взаємних розрахунків від 13 вересня 2005 року та передача цієї квартири ОСОБА_3 до укладення шлюбу; рішення виконавчого комітету від 23 вересня 2005 року № 1801 «Про надання квартир у житловому будинку по АДРЕСА_4 », видачу ордерів і погодження із виділеннями у власність, яке винесене до укладення шлюбу. Матеріали справи не містять доказів того, що після розірвання шлюбу сторони за спільні кошти проводили виплати з погашення заборгованості. Спірна квартира не була спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2020 року, з урахуванням ухвали від 23 вересня 2020 року про виправлення описки, відкрито касаційне провадження у справі № 487/3559/16-ц, витребувано справу з суду першої інстанції.

У жовтні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої стаття 389 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постановах Верховного Суду: від 24 жовтня 2018 року у справі № 214/1520/15-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що 28 липня 2004 року між ОСОБА_3 (замовник) та дочірнім підприємством «Будівельне управління № 3» ВАТ транспортного будівництва «Одестрансбуд» (забудовником) укладений договір № 07-04/ДУ про дольову участь у будівництві 80-квартирного жилого будинку, розташованого на АДРЕСА_1 .

Згідно умов договору забудовник взяв зобов`язання виділити замовнику в об`єкті будівництва квартиру АДРЕСА_5 у першому під`їзді на десятому поверсі загальною розрахунковою площею 56,6 кв. м, а замовник зобов`язався провести фінансування робіт забудовника у межах договору на загальну суму - 69 160,00 грн, з яких перший платіж в сумі 34 580,00 грн замовник зобов`язувався сплатити до 29 липня 2004 року, залишок суми 34 580 грн, - починаючи з 01 січня 2005 року, щомісячними платежами протягом 84 місяців.

Згідно квитанції від 28 липня 2004 року ОСОБА_3 на виконання зобов`язань за договором сплачено 32 860,00 грн.

12 вересня 2005 року між тими ж сторонами укладено договір про припинення зобов`язання шляхом зміни його новим зобов`язанням, за яким ОСОБА_3 зобов`язувався сплатити забудовнику 32 820,00 грн рівними частинами згідно графіку по 435,00 грн щомісяця протягом 76 календарних місяців з дати укладення цього договору.

Відповідно до акту взаємних розрахунків, підписаного між ВАТ транспортного будівництва «Одестрансбуд» та ОСОБА_3 13 вересня 2005 року, сторони договору не мають претензій щодо розрахунків за двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

22 жовтня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб.

01 листопада 2005 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1801 від 23 вересня 2005 року, видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_3

10 серпня 2007 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 1/2 частку спірної квартири.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, заповіту за життя ним складено не було. Єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 за законом першої черги є його мати ОСОБА_2 , якій 21 січня 2016 року державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 після смерті її сина ОСОБА_3 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, у справі № 487/8527/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на майно в порядку спадкування встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2008 року до 2014 року, тобто після розірвання шлюбу.

Суд апеляційної інстанції встановив, що спірна квартира загальною вартістю 69 160,00 грн придбана на підставі угоди, укладеної ОСОБА_3 до шлюбу у липні 2004 року. Грошові внески (перший платіж, щомісячні платежі, остаточний розрахунок) здійснювались ОСОБА_3 з липня 2004 року по жовтень 2010 року.

За час перебування сторін у шлюбі (жовтень 2005 року - березень 2008 року) та проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (березень 2008 року - січень 2014 року) за рахунок спільних коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 сплачено суму, визначену Договором № 2 - 32 820,00 грн.

Факт продовження внесення платежів за Договором № 2 (32 860,00 грн) випливає зі змісту договору, дати здійснення остаточного розрахунку та підтверджено в суді як позивачем, так і відповідачем.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє доводи, викладені у касаційній скарзі, з таких підстав.

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, стосовно того, що ОСОБА_3 набув право власності на спірну квартиру до укладення шлюбу.

Судами встановлено, що 28 липня 2004 року між ОСОБА_3 (замовник) та ДП «Будівельне управління № 3» ВАТ транспортного будівництва «Одестрансбуд» (забудовником) укладений договір № 07-04/ДУ про дольову участь у будівництві 80-квартирного жилого будинку, розташованого на АДРЕСА_1 .

Згідно умов договору забудовник взяв зобов`язання виділити замовнику в об`єкті будівництва квартиру АДРЕСА_5 у першому під`їзді на десятому поверсі загальною розрахунковою площею 56,6 кв. м, а замовник зобов`язався провести фінансування робіт забудовника у межах договору на загальну суму - 69 160,00 грн.

До укладення шлюбу з позивачем повну вартість квартири ОСОБА_3 не сплатив.

На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1801 від 23 вересня 2005 року, ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01 листопада 2005 року на квартиру АДРЕСА_6 . Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01 листопада 2005 року право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру було зареєстровано.

Отже, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя та особисті кошти ОСОБА_3 . З урахуванням того, що за придбання квартири були сплачені спільні кошти у розмірі 32 820,00 грн, та особисті кошти ОСОБА_3 у розмірі 36 340,00 грн, частка ОСОБА_1 складає 24/100 частки у праві власності, частка ОСОБА_3 - 76/100 часток у праві власності на квартиру.

Доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності відповідач не надала.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із ухваленим судовим рішенням, невірного розуміння ОСОБА_2 вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Висновки Верховного Суду

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що судові рішення в ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права та без врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов