Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 713/883/19

провадження № 61-22708св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

відповідач за первісним позовом - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мостовенка Юрія Володимировича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року у складі судді Даниленка В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позову посилався на те, що 18 березня 2012 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого він надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 360 000 грн, що на день укладення договору становило 45 000 дол. США. Факт передання відповідачу коштів підтверджується розпискою. За умовами договору позики ОСОБА_2 зобов`язався сплачувати за користування грошовими коштами 24 відсотки річних, а також збільшення їх розміру на 10 відсотків у разі порушення позичальником строку сплати відсотків. Також договором позики сторони погодили сплату позичальником штрафу у розмірі трьох відсотків суми позики за невиконання узятих на себе зобов`язань та пені у розмірі одного відсотка від несплаченої суми за кожен день прострочення. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2013 року з позичальника стягнуто основну суму боргу в розмірі 360 000 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язання за цим договором позики 17 жовтня 2014 року між ним та ОСОБА_3 укладений договір поруки, за умовами якого поручитель узяв на себе зобов`язання нести солідарну з боржником відповідальність за договором позики в межах суми 500 грн. Проте відповідачі взятих на себе зобов`язань не виконали.

З урахуванням збільшеного розміру позовних вимог ОСОБА_1 просив стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму заборгованості, що утворилась станом на 24 січня 2018 року, у розмірі 8 330 287,60 грн, у тому числі заборгованість за відсотками - 725 486,53 грн, штраф - 10 800 грн, пеню за основною сумою заборгованості за позикою - 6 201 773,92 грн, пеню за відсотками - 177 195,83 грн, інфляційні втрати за несплату відсотків - 599 236,97 грн, інфляційні втрати за неповернення позики - 500 685,78 грн, три відсотки річних за несплату відсотків ? 63 210,45 грн та три відсотки річних за неповернення позики - 51 898,02 грн.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним з моменту його укладення.

Зустрічний позов мотивований тим, що договір позики суперечить нормам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зокрема, у договорі не визначено строку його дії, тобто сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору. Розписка не підтверджує факту укладення договору позики та факт отримання грошових коштів.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 106 735,61 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору позички недійсним відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 прострочив виплату боргу за договором позики, а договором поруки не врегульовано питання відповідальності поручителя ОСОБА_3 зі сплати відсотків, неустойки, відшкодування збитків, тому вони повинні відповідати перед відповідачем за завдані простроченням збитки солідарно. Наданий позивачем розрахунок відсотків, штрафу, трьох відсотків річних та пені виконаний за правильною формулою та не спростований відповідачем, тому суд поклав його в обґрунтування рішення. Суд застосував позовну давність до вимог про стягнення пені. З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідачів 725 486,53 грн - заборгованості за відсотками, 10 800 грн - штрафу, 63 210,45 грн - трьох відсотків річних за несплату відсотків, 51 898,02 грн - трьох відсотків річних за неповернення позики, 1 220 458,87 грн - пені за основною сумою заборгованості за позикою та 34 881,74 грн - пені за несплаченими відсотками, а всього 2 106 735,61 грн. Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь з відповідачів інфляційних втрат, то суд першої інстанції не погодився з наданим позивачем розрахунком їх розміру, оскільки в його основу покладена не сума заборгованості за договором позики, стягнута за рішенням суду, а її еквівалент до іноземної валюти (долари США), тому в цій частині позовних вимог відмовив.

Вирішуючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_2 достовірно знав, що у провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оспорюваним договором позики, оскільки, як сам особисто, так і його представник, неодноразово направляли на адресу суду клопотання про відкладення судових засідань. Цим судовим рішенням стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики, укладеним між сторонами 18 березня 2012 року, у розмірі 360 000 грн. ОСОБА_2 зазначене рішення в апеляційному порядку не оскаржував. Жодних порушень вимог, встановлених ЦК України, щодо форми та порядку укладення зазначеного правочину судом не встановлено.

Останньою постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року в частині вирішення первісного позову скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 не довів, що між ним та ОСОБА_2 18 березня 2012 року був укладений договір позики, оскільки факт передачі коштів позичальнику в цей день не підтверджується відповідною розпискою. Надана позивачем розписка від імені ОСОБА_2 про передачу коштів у сумі 45 000 дол. США 18 лютого 2012 року свідчить про виникнення між ними грошового зобов`язання саме 18 лютого 2012 року. Також сторони не посвідчили цей договір нотаріально, хоча така умова містилась у пункті 14 оспорюваного договору. Висновок суду першої інстанції про те, що факт порушення ОСОБА_2 договору позики від 18 березня 2012 року вже встановлений рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 жовтня 2013 року, є помилковим. При зверненні до суду з цим позовом у серпні 2013 року ОСОБА_1 не заявляв вимог щодо стягнення на його користь відсотків за користування позикою та штрафних санкцій за прострочення сплати позики, обмежившись лише вимогою про стягнення 45 000 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становило 360 000 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову не оскаржувалося та судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У грудні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мостовенко Ю. В. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості, яка складається з інфляційних втрат за неповернення позики у розмірі 500 685,78 грн, та в частині відмови у стягненні інфляційних втрат за несплату відсотків у розмірі 599 236,97 грн, ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував частину четверту статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2013 року встановлено, що 18 березня 2012 року між сторонами укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав позику у розмірі 45 000 дол. США. Апеляційний суд поклав на позивача обов`язок повторного доказування фактів та обставин, які вже були встановлені судом. Суд не врахував, що відповідач не заперечує, що він виконує рішення суду про стягнення з нього заборгованості за договором позики від 18 березня 2012 року. Апеляційний суд не надав належної оцінки пункту 10 договору, в якому зазначено, що належним підтвердженням передання грошей позикодавцем позичальнику є, зокрема, підписання цього договору. Відповідач, підписуючи зазначений договір, підтвердив факт отримання коштів. Відсутність розписки про отримання коштів не є підставою для відмови у задоволенні позову, а висновок апеляційного суду про недоведеність укладення оспорюваного договору є помилковим. Також суди першої та апеляційної інстанцій неправомірно відмовили у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат, нарахованих за неповернення основної суми та за несплачені відсотки. Суди не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18), відповідно до яких, якщо відповідач порушив грошове зобов`язання, то у позивача є право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Суд апеляційної інстанції вийшов за межі доводів апеляційної скарги, розглянув вимоги за зустрічним позовом, проте рішення суду першої інстанції в частині вимог зустрічного позову не оскаржувалося. Також апеляційний суд розглянув справу за відсутності ОСОБА_3 .

У лютому 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_2 просив касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Крім того, посилаючись на те, що копію ухвали Верховного Суду від 28 грудня 2019 року про відкриття касаційного провадження відповідач отримав лише 18 січня 2020 року, ОСОБА_2 просив продовжити строк для подання відзиву.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе задовольнити клопотання ОСОБА_2 про продовження процесуального строку для подачі відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2021 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у грудні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані рішення не відповідають.

Звертаючись до суду, позивач до позовної заяви надав копію договору позики від 18 березня 2012 року, копію розписки від 18 лютого 2012 року підписану від імені ОСОБА_2 , копію договору поруки від 17 жовтня 2014 року та копію рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2013 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми заборгованості за договором позики у розмірі 360 000 грн.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За положеннями статей 1046 та 1047 ЦК України документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дає підстави дійти висновку, що розписка підтверджує укладення договору позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за цим договором, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження

№ 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2013 року у справі № 753/13559/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики встановлено, що 18 березня 2012 року між сторонами укладений договір позики, згідно з пунктами 1, 2 якого позивач надав відповідачу позику у сумі 45 000 дол. США, яку відповідач зобов`язався повернути до 18 березня 2013 року та сплатити 24 відсотки річних за користування грошовими коштами. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник видав позикодавцю розписку.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року, у справі №753/15988/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним також встановлено, що 18 березня 2012 року між сторонами укладений договір позики, названий сторонами «Договір позички». Відповідно до умов цього договору ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 360 000 грн, які зобов`язався повернути не пізніше 18 березня 2013 року та сплатити за їх користування 24 відсотки річних.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач надав договір позики від 18 березня 2012 року, згідно з пунктами 1, 2 якого позикодавець зобов`язується передати, а позичальник зобов`язується прийняти у власність грошові кошти (надалі іменується «позика») у сумі 360 000 грн, що за середньозваженим курсом продажу десяти найбільш впливових комерційних банків України на день укладення цього договору складає еквівалент 45 000 дол. США. Факт передачі позикодавцем і одночасно отримання позичальником вказаної суми грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. За користування грошовими коштами позичальник зобов`язувався сплачувати відсотки у розмірі 24 % річних.

Тому відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України факт укладення між сторонами договору позики від 18 березня 2012 року не підлягає доказуванню, оскільки ці обставини встановлені рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2013 року та рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року.

Указаного апеляційний суд до уваги не взяв та помилково послався на відсутність у позикодавця розписки від 18 березня 2012 року на підтвердження укладення договору позики від 18 березня 2012 року.

Водночас суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що 18 березня 2012 року між сторонами укладений договір, який за своєю природою є договором позики, хоча названий як договір позички.

Відповідно до статті 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Отже, відповідно до положень статті 827 ЦК України на відміну від договору позики грошові кошти не можуть бути предметом договору позички.

Тому у спірному випадку між сторонами укладений саме договір позики, а не позички.

Щодо вирішення вимог про стягнення заборгованості за несплачені відсотки, пені за несвоєчасну сплату основної суми заборгованості та відсотків, штрафу, трьох відсотків річних

Відсотки за користування позикою, пеня

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку припиняється у разі закінчення строку кредитування або пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати відсотки за договором позики, то після 18 березня 2013 року позивач не міг нараховувати відсотки. За таких же підстав припинилось і право нараховувати неустойку (пеню).

У пункті 2 договору позики сторони погодили такий порядок сплати відсотків: сплата відсотків позичальником позикодавцю має відбуватися щомісячно не пізніше 18 числа кожного місяця рівними платежами з розрахунку 2 (два) відсотки від загальної суми позики (еквівалентної 45 000 дол. США) з урахуванням можливих змін в бік збільшення або зменшення середньозваженого курсу продажу долару США 10 (десятьма) найбільш впливовими комерційними банками України на день фактичної сплати відсотків. За порушення строку сплати відсотків позичальник зобов`язався сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 3 % від суми позики. У випадку подальшого порушення строку сплати відсотків сторони домовилися, що відсоткова ставка річних, передбачена пунктом 2 цього договору, без будь-яких додаткових узгоджень між сторонами збільшується на 10 % від вказаного вище розміру.

Виходячи з права кредитодавця нараховувати відсотки за користування кредитними коштами у межах дії договору, встановленого розміру відсотків за умовами договору у розмірі 24 % річних та враховуючи ту обставину, що у разі порушення порядку сплати відсотків, який встановлено пунктом 2 договору позики, діють збільшені відсотки у розмірі 34 % річних з 19 червня 2012 року, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування позикою за період з 18 березня 2012 року до 18 березня 2013 року у розмірі 112 990,68 грн ((360 000 грн х 24 % / 100 % / 365 х 92 дні) + (360 000 грн х 34 % /100 % /365 х 272 дні)).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку позивач нараховував пеню за несплату суми позики та відсотків за період з 19 березня 2013 року до 24 січня 2018 року, тобто поза межами строку дії договору. Отже, оскільки сторони договору позики узгодили строк дії договору позики з 18 березня 2012 року до 18 березня 2013 року, то право на нарахування відсотків припинилось з 19 березня 2013 року.

Тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення відсотків за користування позикою підлягає зміні шляхом зменшення їх розміру з 725 486,53 грн до 112 990,68 грн, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені за несплату суми позики та відсотків за період з 19 березня 2013 року до 24 січня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки зазначені вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про сплату штрафу

У пункті 2 договору позики сторони погодили, що за порушення строку сплати відсотків позичальник зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф у розмірі 3 % від суми позики.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку штраф за порушення строку сплати відсотків позивач визначив у розмірі 10 800 грн (360 000 грн х 3 %).

ОСОБА_2 заявив клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_4 щодо стягнення відсотків, штрафів, пені (т. 2, а. с. 137-138).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Аналіз частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15, з якими погодився і Верховний Суд у постановах від 06 лютого 2019 року у справі № 363/3543/16-ц (провадження № 61-21240св18) та від 15 квітня 2020 року у справі № 367/3875/16-ц (провадження № 61-41385св18).

Отже, право нараховувати штраф за порушення строку сплати відсотків у позикодавця за договором позики від 18 березня 2012 року виникло 19 березня 2013 року, а з урахуванням вимог частини першої, пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність за вимогою про стягнення штрафу за вказаним договором сплила 19 березня 2014 року.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення штрафу за договором позики 15 грудня 2014 року, тобто з пропуском позовної давності, визначеної частиною другою статті 258 ЦК України.

Отже, вимоги про стягнення штрафу у розмірі 10 800 грн задоволенню не підлягають, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафу підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Щодо стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення позики та сплату відсотків

За положеннями частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку позивач правильно розрахував три відсотки річних за несвоєчасне повернення позики за період з 19 березня 2013 року до 24 січня 2018 року у розмірі 51 898,02 грн.

Тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення позики є обґрунтованим.

Водночас Верховний Суд не погоджується з розрахунком трьох відсотків річних за несплату відсотків. Він здійснений за період з 19 березня 2012 року до 24 січня 2018 року, проте у позивача за березнь 2012 року ще не виникло право на стягнення відсотків. Крім того, сам позивач визначив, що лише з червня 2012 року (а не квітня 2012 року) застосовується відсоткова ставка у розмірі 34 %.

Тому три відсотки річних за період з 19 квітня 2012 року до 31 грудня 2012 року необхідно розраховувати за такою формулою:

За період з 19 квітня 2012 року до 31 грудня 2012 року - 151,67 грн (7 200 грн х 3 % / 365 х 257 днів);

За період з 19 травня 2012 року до 31 грудня 2012 року - 133,97 грн (7 200 грн х 3 % / 365 х 227 днів);

За період з 19 червня 2012 року до 31 грудня 2012 року - 163,87 грн (10 200 грн х 3 % / 365 х 196 днів);

За період з 19 липня 2012 року до 31 грудня 2012 року - 138,79 грн (10 200 грн х 3 % / 365 х 166 днів);

За період з 19 серпня 2012 року до 31 грудня 2012 року - 112,87 грн (10 200 грн х 3 % / 365 х 135 днів);

За період з 19 вересня 2012 року до 31 грудня 2012 року - 86,95 грн (10 200 грн х 3 % / 365 х 104 дні);

За період з 19 жовтня 2012 року до 31 грудня 2012 року - 61,87 грн (10 200 грн х 3 % / 365 х 74 дні);

За період з 19 листопада 2012 року до 31 грудня 2012 року - 35,95 грн (10 200 грн х 3 % / 365 х 43 дні);

За період з 19 грудня 2012 року до 31 грудня 2012 року - 10,87 грн (10 200 грн х 3 % / 365 х 13 днів).

Загальна сума становить 896,81 грн.

За період з 18 березня 2012 року до 18 березня 2013 року заборгованість за відсотками становить 112 990,68 грн.

Тому три відсотки річних за період з березня 2013 року до 24 січня 2018 року становить 16 456,30 грн (112 990,68 х 3 / 100 / 365 х 1 773 дні).

З урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню три відсотки річних за несплату відсотків у розмірі 17 353,11 грн (16 456,30 грн + 896,81 грн).

Відповідно рішення суду першої інстанцій в частині вирішення вимоги про стягнення трьох відсотків річних за несплату відсотків підлягає зміні шляхом зменшення їх розміру з 63 210,45 грн до 17 353,11 грн.

Щодо вирішення вимог про стягнення інфляційних втрат, нарахованих за неповернення основної суми боргу та за несплачені відсотки

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, яка передбачає сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

За умовами договору позики від 18 березня 2012 року сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання ОСОБА_3 у доларах США. Також у пункті 2 зазначеного договору визначено, що позичальник має сплачувати відсотки за користування позикою з розрахунку два відсотки від загальної суми позики еквівалентної 45 000 дол. США.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норма частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суду України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Оскільки предметом грошового зобов`язання за оспорюваним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США, відсотки за користування позикою позичальник мав сплачувати з розрахунку два відсотки від загальної суми позики, еквівалентної 45 000 дол. США, втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, то підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат за несплату відсотків відсутні.

Водночас суди встановили, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2013 року із ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 стягнуто основну суму боргу в розмірі 360 000 грн, яке позичальник у повному обсязі не виконав. Зазначене рішення набрало законної сили 11 листопада 2013 року.

Закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

У статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).

Оскільки відповідач порушив виконання грошового зобов`язання, яке не є зобов`язанням за договором позики, а є трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2013 року, то у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України.

Оскільки прострочення виконання зобов`язання виникло з 01 листопада 2013 року, а позивач просив стягнути суми, передбачені статтею 625 ЦК України, до 24 січня 2018 року, то при розрахунку інфляційних втрат враховуються індекси інфляції за період з листопада 2013 року до січня 2018 року включно.

Сума інфляції розраховується за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу.

З урахуванням наведеного, інфляційні втрати за період з 11 листопада 2013 року до 15 вересня 2016 року складають: відповідно до суми боргу 360 000 грн - 318 134,69 грн (360 000 х 1,88370747 - 360 000);

за період за період з 16 вересня 2016 року до 28 жовтня 2016 року відповідно до суми боргу 357 189,27 грн - 10 001,30 грн (357 189,27 х 1,02800000 - 357 189,27);

за період з 29 жовтня 2016 року до 19 листопада 2016 року відповідно до суми боргу 356 906,77 грн - 0 грн;

за період з 20 листопада 2016 року до 28 грудня 2016 року відповідно до суми боргу 356 624,27 грн - 3 209,62 грн (356 624,27 x 1,00900000 - 356 624,27);

за період з 29 грудня 2016 року до 23 січня 2017 року відповідно до суми боргу 356 341,77 грн - 3 919,76 грн (356 341,77 x 1,01100000 - 356 341,77);

за період з 24 січня 2017 року до 07 березня 2017 року відповідно до суми боргу 355 768,24 грн - 3 557,68 грн (355 768,24 x 1,01000000 - 355 768,24);

за період з 08 березня 2017 року до 29 квітня 2017 року відповідно до суми боргу 355 199,12 грн - 9 647,92 грн (355 199,12 x 1,02716200 - 355 199,12);

за період з 30 квітня 2017 року до 16 травня 2017 року відповідно до суми боргу 354 630 грн - 4 610,19 грн(354 630,00 x 1,01300000 - 354 630);

за період з 17 травня 2017 року до 24 травня 2017 року відповідно до суми боргу 354 063,73 грн - 0 грн (354 063,73 x 1,00000000 - 354 063,73);

за період з 25 травня 2017 року до 23 червня 2017 року відповідно до суми боргу 353 483,23 грн - 5 655,73 грн (353 483,23 x 1,01600000 - 353 483,23);

за період з 24 червня 2017 року до 17 липня 2017 року відповідно до суми боргу 352 902,73 грн - 705,81 грн (352 902,73 x 1,00200000 - 352 902,73);

за період з 18 липня 2017 року до 18 серпня 2017 року відповідно до суми боргу 352 322,23 грн - -352,32 грн (352 322,23 x 0,99900000 - 352 322,23);

за період з 19 серпня 2017 року до 21 вересня 2017 року відповідно до суми боргу 351 741,73 грн - 7 034,83 грн (351 741,73 x 1,02000000 - 351 741,73 грн);

за період з 22 вересня 2017 року до 18 жовтня 2017 року відповідно до суми боргу 351 161,23 грн - 4 213,93 грн (351 161,23 x 1,01200000 - 351 161,23);

за період з 19 жовтня 2017 року до 28 листопада 2017 року відповідно до суми боргу 350 580,73 грн - 3 155,23 грн (350 580,73 x 1,00900000 - 350 580,73);

за період з 29 листопада 2017 року до 19 січня 2018 року відповідно до суми боргу 350 064,73 грн - 8 804,13 грн (350 064,73 x 1,02515000 - 350 064,73);

за період з 20 січня 2018 року до 24 січня 2018 року відповідно до суми боргу 349 419,73 грн - 0 грн (349 419,73 x 1,00000000 - 349 419,73).

Разом інфляційні втрати за невиконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2013 року за період з 01 листопада 2013 року до 24 січня 2018 року складають 386 010,28 грн.

З урахуванням наведеного рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача інфляційних втрат, нарахованих занесплачені відсотки, є законним та обґрунтованим, а рішення цього суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача інфляційних втрат за неповернення боргу, визначеного за рішенням суду, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача інфляційних втрат за невиконання зобов`язання у розмірі 386 010,28 грн.

Щодо вимог до поручителя

У рахунок забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 17 жовтня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився відповідати перед кредитором у розмірі 500 грн за своєчасне та повне виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики.

Відповідно до пункту 2 договору поруки поручитель несе солідарну з боржником відповідальність за його виконання у межах суми, зазначеної у пункті 3 цього договору, а саме 500 грн.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У лютому 2015 року ОСОБА_3 надіслав заперечення на позовну заяву, в яких визнав позовні вимоги в частині стягнення з нього 500 грн.

Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до пункту 3 договору поруки поручитель несе солідарну з боржником відповідальність за його виконання лише у межах 500 грн.

З урахування визначеної суми відповідальності боржника та черговості погашення вимог за грошовим зобов`язанням, з боржника та поручителя підлягає солідарному стягненню заборгованість у розмірі 500 грн за несплату відсотків за користування позикою.

Тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення всієї суми боргу з ОСОБА_3 як поручителя підлягає зміні, шляхом зменшення розміру солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 2 106 735,61 грн до 500 грн заборгованості за несплату відсотків за користування позикою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, то відповідно до статті 412 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову підлягає скасуванню. Рішення суду першої інстанції: у частині вирішення вимог про стягнення із ОСОБА_2 пені та штрафу підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у цій частині відмовити;

у частині стягнення відсотків за користування позикою та трьох відсотків річних за несплату відсотків підлягає зміні, шляхом зменшення розміру відсотків з 725 486,53 грн до 112 490,68 грн та зменшення розміру трьох відсотків річних за несплату відсотків з 63 210,45 грн до 17 353,11 грн, які необхідно стягнути із ОСОБА_2 ;

у частині солідарного стягнення боргу з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає зміні, шляхом зменшення розміру солідарного стягнення заборгованості до 500 грн, яка є заборгованістю за відсотками;

у частині вирішення вимог про стягнення інфляційних втрат, нарахованих за невиконання зобов`язання, підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позову, стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 386 010,28 грн інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання;

у частині вирішення вимог про стягнення трьох відсотків річних за неповернення позики, стягнення інфляційних втрат, нарахованих за несплачені відсотки, підлягає залишенню в силі.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання позову - 3 654 грн, за подання касаційних скарг - 14 616 грн (7 308 грн + 7 308 грн).

Водночас ОСОБА_2 сплатив за подання апеляційної скарги 5 481 грн.

Відсоток задоволення позову за наслідками касаційного розгляду справи складає 6 ,82 %. Ціна позову складає 8 330 287,60 грн (725 486,53 грн + 10 800 грн + 6 201 773,92 грн + 177 195,83 грн + 599 236,97 грн + 500 685,78 грн + 63 210,45 грн + 51 898,02 грн), а позов задоволено на суму 568 252,09 грн (112 990,68 грн + 17 353,11 грн + 51 898,02 грн + 386 010,28 грн).

Відсоток задоволення позову стосовно окремих відповідачів складає: щодо ОСОБА_2 - 6,81 %, щодо ОСОБА_3 - 0,01 %.

Тому на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору: з ОСОБА_2 - 1 244,19 грн (14 616 грн + 3 654 грн х 6,81/100); з ОСОБА_3 (14 616 грн + 3 654 грн х 0,01/100) - 1,83 грн.

Водночас з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає сплаті 5 107,20 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги (93,18 %).

Застосувавши правило взаємозаліку обов`язку сторін зі сплати судових витрат одне одному, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 863,01 грн (5 107,20 грн - 1 244,19 грн), а з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 - 1,83 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року скасувати.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 жовтня 2018 року:

у частині вирішення вимог про стягнення із ОСОБА_2 пені та штрафу скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в цій частині відмовити;

у частині стягнення відсотків за користування позикою та трьох відсотків річних за несплату відсотків змінити: зменшити розмір відсотків, які підлягають стягненню із ОСОБА_2 , з 725 486,53 грн до 112 490,68 грн; зменшити розмір трьох відсотків річних за несплату відсотків, які підлягають стягненню із ОСОБА_2 , з 63 210,45 грн до 17 353,11 грн;

у частині солідарного стягнення боргу з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 змінити, зменшивши розмір солідарного стягнення заборгованості до 500 грн, яка є заборгованістю за відсотками;

у частині вирішення вимог про стягнення інфляційних втрат, нарахованих за невиконання зобов`язання, скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково. Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 386 010,28 грнінфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання;

у частині вирішення вимог про стягнення трьох відсотків річних за неповернення позики, стягнення інфляційних втрат,нарахованих за несплачені відсотки, залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 863,01 грн - витрати зі сплати судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1,83 грн - витрати зі сплати судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко