Дата документу 06.04.2021 Справа № 554/6160/18
Провадження № 2/554/322/2021
РІШЕННЯ

іменем України

06 квітня 2021 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Андрієнко Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Карабаш О.В.,

представника позивача адвоката Говорової С.Л.,

представника відповідача адвоката Хандусенка І.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Довбиша О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап», ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, встановлення факту спільного проживання,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстровано в реєстрі за №4777; судові витрати покласти на відповідача.

В обгрунтування позовної заяви посилається на ті обставини, що позивач ОСОБА_2 з 1989 року проживає однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, в них є дві спільні дитини (1991 та 1997 р.н.). Стверджує, що за період спільного проживання вони вели спільне господарство та ними було набуте спільне майно. Зокрема, 21.05.2007 року: частка у статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» () у розмірі 10% статутного капіталу Товариства, яка за період його існування збільшувалась та станом на грудень 2015 року складала 560000 грн. Позивачу стало відомо, що 15 грудня 2015 року ОСОБА_1 продав вказане майно ОСОБА_3 за ціною 205000 грн., відповідний договір зареєстрований нотаріусом а реєстрі за №4777. Вважає, що розпорядження без її згоди належним на праві спільної власності майном грубо порушує її права, оскільки майно продане за ціною, яка більш ніж удвічі менша за його вартість. Посилається на положення ст.ст.61, 63, 65 СК України, та зазначає, що спір між сторонами виник не з корпоративних правовідносин, а стосується грошових коштів, що підлягають сплаті на підставі договору купівлі-продажу і не стосуються захисту позивачем своїх прав, пов`язаних з процедурою реалізації корпоративних прав, тож спір не відноситься до підвідомчості господарських судів. У зв`язку з цим позивач звернувся з даним позовом.

06 серпня 2018 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.15 т.1).

21 вересня 2018 року від представника відповідача ОСОБА_3 за довіреністю - адвоката Огородник Т.Л. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає, вважає доводи позову такими, що не відповідають дійсності, а тому не підлягають задоволенню. Зазначає, що починаючи з лютого 2011 року по 2018 рік однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_1 проживала ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, крім того, вона брала участь у вихованні його дітей від незареєстрованого шлюбу з позивачем. Вважає, що позивач не надала суду відповідні докази в підтвердження того, що вона дійсно починаючи з 1989 року по теперішній час проживає однією сім`єю з ОСОБА_1 . На підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 зазначає про наявність декількох фотокарток, на яких зображені вона, ОСОБА_1 , інші члени їхньої родини та спільні друзі, що також можуть підтвердити останні. Посилання позивача про порушення її права у зв`язку з продажем ОСОБА_1 без її згоди частки у статутному капіталі ТОВ «ТГ «Інтерпап» є безпідставним, оскільки починаючи з лютого 2011 року вона проживала з ним однією сім`єю. Так, спірний договір був укладений 15 грудня 2015 року, тобто в той період їх спільного проживання, а тому, на переконання відповідача, позивач не мала і не має до даного майна жодного відношення, як і прав на нього. Отже, оскаржуваний позивачем договір був укладений відповідно до норм чинного законодавства України, а доводи позивача про його протиправність та нібито порушення її прав вважає спробою введення в оману з метою прийняття судового рішення на її користь (а.с.54-56 т.1).

Від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позов та пояснення з урахуванням відзиву відповідача ОСОБА_3 , в якому не заперечує та визнає факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з 1989 року без реєстрації шлюбу та народження у них двох спільних дітей. Зазначає, що в момент відчуження своєї частки у статутному капіталі ТОВ ТГ «Інтерпап» на користь ОСОБА_3 він не усвідомлював, що діє проти інтересів своєї родини. Він переоформив свою частку в статутному капіталі ТОВ ТГ «Інтерпап», оскільки ОСОБА_3 переконала його, що для іноземних контрагентів-постачальників буде краще і надійніше бачити керівником підприємства співзасновника. Саме тому він підписав всі документи про переоформлення своєї частки товариства, які підготувала ОСОБА_3 . Щодо тверджень відповідача ОСОБА_3 про те, що вона з 2011 року по 2018 рік проживала з ним однією сім`єю, то цей факт відповідач заперечує. Зазначає, що вони мали приятельські відносини, був упевнений, що своїх дітей вона виховувала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , у свою чергу, ОСОБА_3 було відомо, що ОСОБА_1 має сім`ю та двох дітей. Тому відповідачу достовірно невідомо через які корисливі мотиви ОСОБА_3 стверджує, що той був її чоловіком з 2011 по 2018 роки (а.с.61-62 т.1).

Також позивач ОСОБА_6 надала до суду відповідь на відзив відповідача ОСОБА_3 , в якому вважає її твердження щодо спільного проживання однією сім`єю з її чоловіком в період з 2011 по 2018 рік таким, що не відповідає дійсності, не підтверджено жодними допустимими доказами. Зазначає, що з ОСОБА_1 вона проживає з 1989 року. Лише протягом останнього півроку відповідач перестав постійно проживати з нею в одній квартирі у зв`язку з веденням бізнесу в іншому місті. За цей час вони виховали двох дітей, ведуть спільне господарство, витрачають кошти спільного бюджету на задоволення потреб сім`ї, разом з чоловіком та дітьми спільно відпочивають, святкують сімейні свята та дні народження. Також у 2003 році придбали житловий будинок як спільне сумісне майно, укладали договір пайової участі в незавершеному будівництві, спільно відремонтували квартиру, в якій проживали., придбали меблі, побутову техніку та все необхідне для життя, декілька разів придбавали та разом продавали автомобілі, вели спільний бізнес, мали корпоративні права у товаристві. Предмет позову - частка в статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» була набута 10 травня 2007 року, а тому відповідач вважає, що надала достатні та допустимі докази, що нею з відповідачем ОСОБА_1 в 2007 року велося спільне господарство, мали спільний бюджет тощо. Крім того, вважає, що матеріалами справи повністю доведено, що відповідач ОСОБА_3 достеменно знала, що частка в статутному фонді ТОВ ТГ «Інтерпап» була спільною сумісною власністю подружжя, а тому діяла недобросовісно, укладаючи договір купівлі-продажу, в зв`язку з чим оспорюваний договір потрібно визнати недійсним з моменту його укладення (а.с.74-79 т.1).

26 жовтня 2018 року ухвалою суду здійснено перехід від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (а.с.155 т.1).

На підставі розпорядження керівника апарату Октябрського районного суду м.Полтави №2745 від 21.11.2018 року вказану цивільну справу №554/6160/18 у зв`язку із закінченням повноважень судді Шевської О.І. за наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та відповідно до протоколу від 21.11.2018 року передано для подальшого розгляду судді Блажко О.І. (а.с.156, 157 т.1).

17 грудня 2018 року ухвалою суду заяву ОСОБА_2 про залучення по справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, повернуто без розгляду; заяву ОСОБА_2 про зміну предмету позову повернуто без розгляду; закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним (а.с.207-209 т.1).

30 січня 2019 року постановою Полтавського апеляційного суду ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 17 грудня 2018 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.255-260 т.1).

12 лютого 2019 року ухвалою суду справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.3т.2).

26 лютого 2019 року позивачем ОСОБА_2 подано заяву про зміну предмету позову, в якому з урахуванням раніше заявлених вимог просить суд: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з грудня місяця 1989 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстровано в реєстрі за №4777; судові витрати покласти на відповідачів. Встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю з відповідачем має значення для позивача, оскільки цей факт породжує юридичні наслідки, а саме визнання корпоративних прав в статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» спільною сумісною власністю жінки та чоловіка та визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року недійсним. Вказані вимоги обґрунтовує спільним проживанням з ОСОБА_1 однією сім`єю з 1989 року без реєстрації шлюбу. Посилається на те, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. А тому посилається на факти недобросовісності відповідачів під час укладення спірного договору та підтвердження фактів обізнаності відповідача ОСОБА_3 щодо належності придбаних корпоративних прав до спільної сумісної власності подружжя (а.с.29-36 т.2).

Відповідачем ОСОБА_3 надано до суду письмові пояснення на відзив відповідача ОСОБА_1 , в яких стверджує, що проживала з ним, починаючи приблизно з 2006 року. В 2007 році, коли створювалось підприємство ТОВ ТГ «Інтерпап» він з позивачем ОСОБА_2 вже ніяк не міг проживати, а тому в цей час перебував у фактичних шлюбних відносинах з нею. Зазначає, що договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ ТГ «Інтерпап», який оскаржується позивачем, укладено 15 грудня 2015 року та перед посвідченням даного договору ОСОБА_1 була підписана заява, відповідно до змісту якої йому нотарі сум було роз`яснено положення ст.ст.57-74 СК України та ст147 ЦК України. В пункті 18 оскаржуваного договору вказано, що продавець в поданій ним заяві повідомив, що частка в статутному капіталі, яка є предметом цього договору, придбана (набута, внесена) ним не в шлюбі та не є спільною власністю. Таким чином, у даній заяві ОСОБА_1 підтвердив, що він не знаходився під час укладання договору в шлюбі з позивачем, що спростовує твердження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що вони проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1989 року. Вважає, що даний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства, а доводи відповідача ОСОБА_1 про його протиправність, введення його в оману не відповідають дійсності, є безпідставними та необґрунтованими, а спрямовані на прийняття рішення по справі на свою користь (а.с.60-61 т.2).

Також відповідачем ОСОБА_3 надано письмові заперечення на відповідь позивача, в яких посилається на відсутність набуття певного майна як спільної сумісної власності подружжя, відсутність доказів про те, що ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_1 , а також їх проживання однією сім`єю. На підставі викладеного, вважає, що позивач у своїй відповіді на відзив навів неналежні та недостовірні докази, що не містять інформацію відносно предмета доказування, на підставі яких неможливо встановити дійсні обставини справи, у тому числі чи проживала позивач однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу під час укладання угоди (а.с.66-68 т.2).

Крім того, на адресу суду від ОСОБА_3 надійшли письмові доповнення до відзиву на позовну заяву, в яких зазначає, що позивач не вказав конкретну частину ст.203 ЦК України, з якою пов`язує недійсність правочину, і що саме було порушено сторонами при укладенні договору від 15.12.2015 року, жодного нормативного обґрунтування недійсності договору у позовній заяві не наведено, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.71-74 т.2).

02 квітня 2019 року протокольною ухвалою суду в підготовчому засіданні було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі (а.с.113-114, 116-117 т.2).

Ухвалою суду від 02 квітня 2019 року задоволено клопотання позивача та залучено до участі по справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ТОВ Торгова група «Інтерпап» (), а також ОСОБА_4 (а.с.118-120 т.2).

Від третьої особи ОСОБА_4 на адресу суду надішли письмові пояснення, в яких щодо договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства зазначив, що є учасником ТОВ ТГ «Інтерпап», на момент вступу ОСОБА_3 до складу учасників він володів часткою у статутному капіталі товариства у розмірі 90%. Натомість, із договору від 15.12.2015 року вбачається, що ОСОБА_3 сама зазначає, що частка в статутному капіталі придбана нею не в шлюбі та не є спільною сумісною власністю. Про наявність сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 йому невідомо (а.с.142-143 т.2).

18 квітня 2019 року ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідача та зобов`язано приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Колотілов О.М. надати інформацію з приводу укладання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» та копії підтверджуючих документів (а.с.147-148 т.2).

07 травня 2019 року на виконання ухвали від 18 квітня 2019 року приватним нотаріусом надано на адресу суду належним чином завірені копії витребуваних документів (а.с.162-224 т.2).

15 травня 2019 року ухвалою суду зупинено провадження у справі до вирішення відводу, заявленого судді Октябрського районного суду м.Полтави Андрієнко Г.В.; справу передано до канцелярії суду для розподілу судді, який буде розглядати заяву про відвід судді в порядку ст.33 ЦПК України (а.с.1, 5-6 т.3).

16 травня 2019 року ухвалою суду у задоволенні заяви представника відповідача про відвід головуючого судді Андрієнко Г.В. від розгляду цивільної справи відмовлено (а.с.8-9 т.3).

27 травня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.19 т.3).

Відповідач ОСОБА_3 надала додаткові письмові пояснення до раніше поданого відзиву на позовну заяву, в яких посилається, що одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення господарської діяльності. Вказує, що з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, а зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Тоді як право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого з подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст.65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на положення ст.ст.116, 147 ЦК України є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім`ї. Отже, вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і вказані висновки викладені у роз`ясненнях судової практики та постановах Верховного Суду за результатами розгляду аналогічних судових справ. Тому відповідач ОСОБА_1 мав право розпорядження своєю часткою в статутному капіталі при укладанні договору купівлі-продажу від 15.12.2015 року без отримання згоди іншої особи, навіть якщо б знаходився у шлюбі, а тому правові підстави для визнання такого договору недійсним відсутні (а.с.49-52 т.3).

Позивачем ОСОБА_6 подано заперечення проти додаткових пояснень відповідача, в яких посилається на рішення КСУ №17-рп/2012 від 19.09.2012 року щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.61 СК України, відповідно до якого статутний капітал та майно приватного підприємства є окремим об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. А тому наведена відповідачем судова практика суперечить вказаному рішенню КСУ (а.с.72-75 т.3).

У поясненнях на заперечення позивача представник відповідача посилається, що позивач приводить у запереченнях рішення КСУ, що стосується спільної сумісної власності подружжя у приватних підприємствах, тоді як вони, на відміну від товариств з обмеженою відповідальністю, є зовсім іншою формою господарювання, а тому не має відношення до господарської діяльності товариства, що має місце в даному випадку. Крім того, посилається на наявність в провадженні Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська заяви ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_1 , метою якої є подальший поділ спільного майна. При цьому, відповідач розцінює обставини пред`явлення позову ОСОБА_2 та визнання такого позову відповідачем ОСОБА_1 як зловживання правом з метою запобігти негативним майновим наслідкам, які можуть виникнути у зв`язку із встановленням факту спільного проживання за заявою останньої. Крім того, на думку представника, наявність заяви ОСОБА_1 про те, що він не перебував у шлюбі та фактичних шлюбних відносинах на дату укладення договору є додатковою підставою для спростування обставин добросовісності дій відповідача з визнання позову та свідчить про штучний характер такого позову, у зв`язку з чим позовні вимоги не мають на меті захист порушених прав позивача, не ґрунтуються на законі та не доведені належними і допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню (а.с.163-164 т.3, а.с.82-87).

У судовому засіданні представник позивача адвокат Говорова С.Л. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, з урахуванням зміни предмету позову, а також поданих позивачем заяв по суті справи. Додатково пояснила, що сторони проживали весь час однією сім`єю без реєстрації шлюбу, виховали дітей, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, а розійшлися в результаті конфлікту вже після подання позову, а саме на початку 2020 року. Посилання відповідача ОСОБА_3 на періодичний відпочинок та фото з ОСОБА_1 під час свят та корпоративів є недостатніми доказами та не спростовують доводів позову щодо ведення ним спільного побуту та бюджету з ОСОБА_2 . Також відповідач ОСОБА_7 у своїх запереченнях не могла чітко вказати період такого проживання, який вона зазначає як з 2011 року, так і з 2006, 2007 років. Щодо визнання недійсним договору, то при його укладенні не було отримано згоди другого з подружжя, а тому порушено загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, передбачені ст.ст.203 та 215 ЦК України. Про це також свідчить пункт 18 спірного договору. На підставі викладеного, просила позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме підтвердив факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 1989 року по січень 2020 року. Пояснив, що в них є двоє дітей, яких вони спільно виховували, забезпечували всім необхідним, одягом, харчуванням, а також допомагали у здобутті ними освіти. Протягом всього часу вели спільне господарство, разом проживали в м.Дніпро, проводили спільно відпочинок, придбавали вартісне майно, серед якого, квартири, будинок, автомобілі та ін. Також у них був спільний сімейний бізнес, ОСОБА_2 в різний час була засновником їхніх підприємств, вони спільно інвестували кошти. З ОСОБА_3 він та його сім`я знайомі приблизно з 2000 року, але стверджує, що однією сім`єю він з нею ніколи не проживав, разом із тим, у них є багато спільних фото зі свят та корпоративів, відряджень, днів народжень, що вказує лише на дружні стосунки, проте жодним чином не свідчить про спільне проживання та взаємні права та обов`язки сімейного характеру, спільних бюджету та витрат у них не було. Щодо спірного договору купівлі-продажу від 15.12.2015 року, то визнає, що при його укладанні порушив права та інтереси позивача як своєї цивільної дружини, не отримавши її згоди на відчуження частки в статутному капіталі товариства. Фактично був укладений договір дарування, так як грошові кошти за договором ОСОБА_3 не сплачувала.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Довбиш О.С. підтримав позицію відповідача та не заперечував проти задоволення позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним зазначив, що даний договір є удаваним правочином, таким, що не відбувся, оскільки гроші за нього продавцю не передавалися, тобто фактично є договором дарування, а тому вважає його недійсним з моменту вчинення, і немає необхідності визнання його недійсним в судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи судом повідомлена належним чином, її інтереси у судовому засіданні представляє адвокат Хандусенко І.О., який пояснив, що відповідач особисто не бере участі у засіданні у зв`язку з тим, що нещодавно перехворіла на короновірусну хворобу і на даний час перебуває за місцем проживання.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Хандусенко І.О., який брав участь в засіданні в режимі відеоконференції, підтримав позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву та інших заявах по суті справи. Заперечував проти позовних вимог у повному обсязі, оскільки позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Вважав обставини, зазначені позивачем надуманими і такими, що не підтверджуються доказами, тоді як посилання на свідоцтва про народження дітей, спільне майно, фото є недостатніми. Зазначив, що розмов ОСОБА_1 про спільний побут з ОСОБА_6 на роботі не було, а лише щодо дітей. Крім того, заперечував проти визнання останнім позовних вимог, оскільки він має свій процесуальний інтерес, пов`язаний із розглядом іншої судової справи про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_7 , а тому є сумніви щодо добросовісності такого визнання. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи ТОВ Торгова група «Інтерпап» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не прибув, надав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу за його відсутності (а.с.232 т.2).

За вказаних обставин, беручи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду, суд вважає за можливе розглянути заяву за даної явки учасників справи, оскільки судові засідання неодноразово відкладались, та з метою не затягування строків розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, надавши належну правову оцінку доказам, суд дійшов до таких висновків.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Установлено, що ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 13.12.1991 року (а.с.5-7 т.1).

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 02.06.1995 року; 23.07.2018 року знятий з реєстрації, а 26.07.2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.63-66 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, у сторін під час перебування у фактичних шлюбних відносинах народилися спільні діти: син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження останніх, а також відмітками про народження дітей у паспортних документах їх батьків (а.с.6, 65, 67, 68 т.1).

На даний час сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживають окремо.

Як пояснили адвокат позивача та відповідач ОСОБА_1 , він перестав спільно проживати в одній квартирі з ОСОБА_2 з січня 2020 року, дані твердження протягом розгляду спростовані не були, переконливих доказів протилежного матеріали справи не містять.

Водночас, із матеріалів справи у їх сукупності та взаємному зв`язку слідує, що з 1989 року по січень 2020 року позивач ОСОБА_2 і відповідач ОСОБА_1 перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім`єю, та вели спільне господарство, а також разом виховували дітей, у будь-якому іншому шлюбі за вказаний період часу сторони не перебували, і це знайшло підтвердження протягом судового розгляду з огляду на таке.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За змістом ч.4 ст.3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Поняття сім`ї, сформульоване в статті 3 СК України, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що і є ознаками сім`ї.

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям.

У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа N 6-148цс12).

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Так, звертаючись з цим позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем в період з 1989 року по січень 2020 року позивачем ОСОБА_2 надано фотокартки, зроблені в різний період часу (2006, 2007, 2013, 2014, 2015, 2017, 2018 роки), на яких зображені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як одна сім`я, у колі своїх дітей, у тому числі під час сімейних свят, спільного відпочинку членів родини тощо (а.с.80-86 т.1), які підтверджують той факт що сторони по справі багато часу проводили разом і підтримували спілкування.

Також долучені інші докази, зокрема, які підтверджують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оплачували навчання свого сина ОСОБА_8 відповідно до договору від 31.08.2008 року (а.с.91-93 т.1), а також у подальшому здіснювали перерахування коштів та оплату його навчання в університеті за кордоном у 2011-2012 роках (а.с.87-90 т.1). Так само забезпечували оплату навчання дочки ОСОБА_9 (а.с.94-100 т.1). Сторонами за спільні кошти було придбано житловий будинок загальною площею 408,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , який згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 26.08.2008 року зареєстровано ОСОБА_2 (а.с.108-111 т.1).

З пояснень сторін, наданих під час розгляду справи, слідує, що в різний час вони мали у власності та своєму користуванні декілька транспортних засобів. Зокрема, автомобіль марки Toyota Rav4, 2004 року випуску, на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 від 19.08.2004 року був зареєстрований за ОСОБА_2 із зазначенням у свідоцтві, що ОСОБА_1 має право керувати даним транспортним засобом (а.с.107 т.1).

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що останнім часом вони проживали з ОСОБА_2 у квартирі а адресою АДРЕСА_1 , де спільними зусиллями зробили ремонт, закупили меблі та побутову техніку.

Також до суду надано документи, які свідчать про те, що за час перебування у фактичних шлюбних відносинах ними набуто нерухове та рухоме майно. Так, за ОСОБА_2 зареєстрована на праві власності: квартира за адресою АДРЕСА_1 (а.с.101-102 т.1).

Крім того, ОСОБА_1 був укладений договір пайової участі у фінансуванні будівництва від 21 грудня 2006 року, та як пояснив відповідач у судовому засіданні, ним та ОСОБА_2 за спільні кошти сімейного бюджету періодично вносилися платежі щодо квартири, яку вони планували передати сину (а.с.103-106 т.1).

Також надано докази ведення підприємницької діяльності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.112-114, 115 т.1). З 1999 року по 2008 рік ОСОБА_2 працювала в ТОВ «Канц-Сервіс» на посаді бухгалтера, директором та учасником якого був ОСОБА_1 (а.с.128-130, 132-135 т.1). Крім того, вона була учасником відповідних підприємств, доходи в яких отримували разом з ОСОБА_1 для ведення спільних витрат, про що приймали спільні рішення. Так, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладалися різні договори купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ Торговий дім «Інтерпап», ТОВ «Аеропак», ТОВ «Канцоптторг», договори відступлення прав часток у статному капіталі ТОВ ТД «Інтерпап» (а.с.116, 117, 118, 119, 120, 121, 122-123, 124-127 т.1), кошти на придбання яких витрачалися з їх спільного бюджету.

Таким чином, суд вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог та доведено факт проживання однією сім`єю з відповідачем ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу у період з 1989 року по січень 2020 року, оскільки подані позивачем докази в достатній мірі підтверджують ведення ними спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, здійснення спільних витрат на утримання їх дітей, здобуття ними освіти, набуття сторонами житла та іншого майна, його ремонт, а також придбання майна та речей саме в інтересах сім`ї в зазначений період часу, а відтак, наявності взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, що відповідає фактичним обставинам справи.

Крім того, допитаний у судовому засіданні 06 квітня 2021 року як свідок ОСОБА_10 , який працює в ТОВ Торгова група «Інтерпап», пояснив, що знайомий з ОСОБА_1 з 2004 року, коли той брав його на роботу, і з того моменту працював з ним в товаристві. Приблизно в той час ОСОБА_1 познайомив його з ОСОБА_2 , як зі своєю дружиною, деталі їх перебування у зареєстрованому шлюбі чи без реєстрації свідок не уточнював. Завжди вважав їх чоловіком та дружиною, оскільки вони вели спільне господарство, жили однією сім`єю, до того ж, ОСОБА_2 часто бувала разом із працівниками товариства у відрядженнях, з`являлась на роботі з їх спільними дітьми, вони відпочивали разом, у робочому кабінеті ОСОБА_1 свідок бачив фотознімки сім`ї ОСОБА_1 і ОСОБА_2 разом з дітьми. Нерідко обговорювали з ним сімейні питання, своїх дітей та дружин. Під час спільних відряджень з ОСОБА_1 разом обирали подарунки для ОСОБА_2 та дітей. Також зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 довгий час спільно здійснювали підприємницьку діяльність саме як сімейний бізнес. З ОСОБА_3 свідок також знайомий з 2004 року, вона тоді працювала бухгалтером. ОСОБА_1 підтримував з ОСОБА_3 робочі відносини, на роботу та з роботи вони добирались окремо, ОСОБА_1 самостійно приїзджав на власному автомобілі, а ОСОБА_3 привозив на роботу водій, які неодноразово тим шляхом підвозив і свідка. Крім того ОСОБА_10 зазначив, що кожного року влітку вони з працівниками підприємства виїзджали на 3-4 дні на Азовське море на корпоративні відпочинки, зазвичай, працівники були без своїх дружин та чоловіків. У свою чергу, зазначив, що фото, які робилися на таких заходах були невимушені та могли сторонніми особами сприйматись по-різному, оскільки в цей час вони святкували та розважались у своїй компанії, в якій добре знають один одного і поводилися розкуто.

Наведені покази свідка в цілому підтверджують доводи позивача ОСОБА_2 та пояснення ОСОБА_1 щодо їх спільного проживання в певний період часу як однієї сім`ї. Так само свідок не заперечив обставин спілкування ОСОБА_3 з ОСОБА_1 в умовах роботи. Обставини ведення останнім з ОСОБА_3 спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї свідком повідомлені не були, а на поставлені з цього приводу учасниками процесу питання свідок ці обставини заперечував.

Отже, факт спільного проживання сторін у вказаний вище період часу підтверджується наявними у справі доказами, а саме: долученими фотокартками, де родина багато часу проводить разом, поясненнями свідка, письмовими доказами та іншими матеріалами справи у сукупності.

Крім того, підтвердженням того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю, є народження у них за цей час сина та дочки, у свідоцтвах про народження яких ОСОБА_1 записаний батьком.

При цьому суд не бере до уваги посилання сторони відповідача-2 ОСОБА_3 на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту їх спільного проживання, і що запис батьками дітей, на її думку, не свідчить про фактичні шлюбні відносини між ними, та що відповідні твердження позивача та відповідача-1 є надуманими. Вказані аргументи відповідача та його представника повністю спростовуються наявними у справі доказами, які суд визнає достатніми, тобто такими, що які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність суттєвих обставин даної справи, які входять до предмета доказування.

Надані ж ОСОБА_3 копії медичних документів суд оцінює критично, оскільки зазначення в бланках анкет/заяв таких документів сторін як чоловіка та дружини, що засвідчується підписами пацієнтів, не підміняє собою інших передбачених для підтвердження цього статусу офіційних документів, та самі по собі такі звернення до медичних установ не встановлюють конкретних юридичних фактів та не мають вирішального значення для вирішення даного спору (а.с.245-247 т.2).

Крім того, вказані копії медичних документів, який містяться у справі ніким офіційно не завірені, ким зроблений їх переклад невідомо, а отже не можуть вважатись достовірними доказами, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Так, заява і анкета складені російською мовою, призначені для подання в іноземну клініку (із тексту заяви вбачається, що країна клініки - Німеччина); не містять дати складання, а отже неможливо встановити час їх створення; не містять будь-яких відміток їх подання в клініку. В тексті заяви передбачається підпис лікаря, проте він відсутній.

Відповідно до пункту 11 статті 83 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала це документ може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Долучені відповідачем ОСОБА_3 до матеріалів справи копії фотокарток, що підтверджують проведення нею спільного часу з ОСОБА_1 , і які відповідач вважає підтвердженням спільного проживання з останнім, не спростовують позовних вимог у наведеній вище частині, а тому такі докази є непереконливими та недостатніми (а.с.248-254 т.2).

Натомість, доводи відповідача ОСОБА_3 ґрунтуються на доказах, які підтверджують лише факт спільного проведення часу, тривалого спілкування, дозвілля, між тим є суперечливими щодо часу, з якого ОСОБА_3 стверджує, що проживала з ОСОБА_1 . Разом із тим, фактичне проживання ще не є підставою для виникнення прав та обов`язків як подружжя.

Також самі по собі факти спільного відпочинку сторін, їх спільна присутність на святкуванні різного роду свят та заходів, корпоративів, проведення дозвілля тощо не можуть беззаперечно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом указаного відповідачем періоду часу, зокрема, з 2006-2007 років, усталені відносини, які притаманні подружжю. Тобто, спільні поїздки, відпочинок, святкування, на які посилається відповідач ОСОБА_3 , не утворює склад сімейних правовідносин в розумінні положень ст.74 СК України, а тому не доводить її заперечень проти позовних вимог у даній справі.

Крім того, питання встановлення факту спільного проживання відповідача ОСОБА_3 з відповідачем ОСОБА_1 не є предметом розгляду даної справи.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.80 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказом можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Керуючись цим загальним правилом, у ч.2 ст.128 СК України допускаються будь-які докази, які засвідчують походження дитини.

Також суд бере до уваги, що відповідач ОСОБА_1 визнає позовні вимоги позивача в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 протягом вказаного періоду часу.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета позову на власний розсуд.

Пунктом 1 ч.2 ст.49 ЦПК України, передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що наявні достатні правові підстави для задоволення даної позовної вимоги позивача, оскільки така є обґрунтованою і законною, а також підтверджується як наданими поясненнями, так і письмовими матеріалами справи у їх сукупності та взаємному зв`язку, а тому суд у даному випадку вважає, що права та законні інтереси позивача підлягають судовому захисту та необхідно встановити вказаний факт, що має юридичне значення для позивача, зокрема, для вирішення майнових питань.

Щодо вимоги позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року суд зазначає про таке.

15 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений оскаржуваний договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап», посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрований в реєстрі за №4777.

Відповідно до умов п.п.1,3,4 даного договору ОСОБА_1 (продавцець), учасник ТОВ Торгова група «Інтерпап», продав та передав у власність ОСОБА_3 (покупцю), а остання купила та прийняла у власність від продавця частку в статутному капіталі Товариства в розмірі 10 (десять) % статутного капіталу Товариства, що складає 560000 гривень. Право власності на частку статутного катіталу Товариства, що відчужується за даним договором, переходить до ОСОБА_3 з моменту нотаріального посвідчення даного договору. Згідно з установчим документом (статутом) Товариства, кірм ОСОБА_1 , учасником Товариства є ОСОБА_4 зазначений учасник відмовився від переважного права купівлі частки в статутному капіталі Товариства відповідно до протоколу загальних зборів учасників №02/12-15 від 02 грудня 2015 року (а.с.8-11 т.1, 164-165 т.2).

Крім того, згідно з п.п.14, 16, 18 договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі. Нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів купівлі-продажу, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст статей 147, 148, 203, 655-697 Цивільного кодексу України, статей 59-65, 74 Сімейного кодексу України, ст.173 Податкового кодексу України. Продавець в поданій ним заяві повідомив, що частка в статутному капіталі, яка є предметом цього договору, придбана (набута, внесена) ним не в шлюбі та не є спільною сіумісною власністю. Продавець в поданій нею заяві повідомила, що гроші, за які придбавається вищезазначена частка в статутному капіталі, набуті нею не в шлюбі та не є спільною сумісною власністю (а.с.165, 174, 175 т.2).

Звертаючись із даною позовною вимогою до суду, позивач посилається на те, що майно, яке було предметом спірного договору купівлі-продажу, а саме частка в розмірі 10% статутного капіталу товариства, належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і відповідач ОСОБА_1 при укладенні договору не отримав її письмової згоди на відчуження такої частки.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст.4 ЦПК України суд здійснює захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів особи.

За змістом даної норми закону відповідачем у справі повинна бути особа, яка порушує, не визнає або оспорює права, свободи чи інтереси позивача, і такі порушення, невизнання та оспорювання унеможливлюють в повній мірі реалізувати позивачеві свої права, свободи та інтереси.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Згідно з ч.ч.1-6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Згідно зі ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

У зв`язку з цим, саме особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести наявність підстав, передбачених законом, за яких вона заперечує його дійсність.

Доводи сторони позивача про те, що договір купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року укладено з порушенням норм чинного законодавства України з підстав, зазначених у позовній заяві, є юридично неспроможними та не знайшли свого обгрунтованого підтвердження належними та допустими доказами.

Доказів, які б свідчили, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного на час його укладення цивільного законодавства, позивач до суду теж не надав.

Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать, що при вчиненні 15 грудня 2015 року правочину - договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі згаданого Товариства сторони мали повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови цього договору.

Разом із тим, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження свого порушеного права, оскільки право власності на 10% частки в статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» на той момент належало ОСОБА_1 .

Так, підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені ст.60 СК України. Зокрема, за змістом вказаних норм Кодексу майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положеннями статті 165 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч.1).

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч.3).

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч.4).

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення господарської діяльності.

За змістом ст.113 ЦК України та ч.1 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції, що діяла на час укладання оскаржуваного договору) товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції на час існування правовідносин) товариство є власником: майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.10 вказаного вище Закону та ст.116 ЦК України (у редакції на час існування правовідносин) учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, інших цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч.1 ст.147 ЦК України та ч.1 ст.53 Закону (в редакціях, що діяли на час укладання спірного договору), учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

Виходячи зі змісту ч.2 та ч.3 ст.61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів.

Таким чином, з урахуванням аналізу наведених норм законодавства, можна дійти з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) поружжя втрачають ознаки об`єкта спільної сумісної власності подружжя.

Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого з подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст.65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу.

Подальше розпорядження учасником товариства його часткою в статутному капіталі з огляду на вказані положення є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному капіталі не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї.

Проте, ані позивачем ОСОБА_2 , як особою, яка не була стороною договору, ані її представником не доведено суду, які саме її права чи законні інтереси були порушені оспорюваним правочином.

За таких обставин, посилання ОСОБА_2 в позові на ті обставини, що вказаний договір був укладений без її згоди не можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним, так як власник у межах, встановлених законом, має право володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин висновків рішення Конституційного Суду України №17-рп/2012 від 19.09.2012 року щодо офіційного тлумачення ч.1 ст.61 СК України суд вважає недоречними, оскільки в даній справі не вирішується питання щодо належності певного майна сторін до спільної сумісної власності подружжя, та ці питання є предметом окремого судового розгляду.

Інших переконливих аргументів стороною позивача протягом розгляду справи не наведено, відомостей та належних і допустимих доказів для протилежних висновків суду не представлено.

Відтак, правові підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 грудня 2015 року, за наведеного стороною позивача обґрунтування відсутні.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

При розгляді справи не було встановлено факт повного розрахунку у спірному договорі купівлі-продажу частки в статутному капіталі, так як відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні стверджував, що в дійсності між сторонами відбулося дарування частки статутного капіталу, а не його продаж. ОСОБА_1 зробив це з метою позбавлення права іншого учасника ОСОБА_4 на збільшення розміру його частки у статутному капіталі. ОСОБА_4 був проти безоплатної передачі частки у статутному капіталі ТОВ Торгова група «Інтерпап» ОСОБА_3 . Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти цього факту заперечень не надав.

У цьому випадку належним способом захисту порушеного права є звернення з позовом про визнання правочину удаваним та застосування до нього наслідків удаваного правочину.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_2 просила визнати спірний договір недійсним з інших підстав. Тому при вирішенні питання недійсності правочину суд не може вийти за межі позовних вимог позивача та задовольнити позов у цій частині.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд дійшов до висновку, що змінені позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи, що судом задоволено позовну вимогу немайнового характеру частково, а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн. на користь позивача, сплачений при подачі позову.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи - товариство з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап», ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, встановлення факту спільного проживання, - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з грудня 1989 року по січень 2020 року.

В задоволенні позовної вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап» від 15 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М., зареєстрованого в реєстрі за №4777, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

відповідач: ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ;

відповідач: ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ;

третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю Торгова група «Інтерпап», , місцезнаходження: вул.Соборності, буд.66, кім.608, м.Полтава;

третя особа: ОСОБА_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Повний текст судового рішення складено 14 квітня 2021 року.

Суддя Г.В. Андрієнко