Справа № 953/4825/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2021 р. Київський районний суд м.Харкова у складі

головуючого судді Колесник С.А.,

за участю секретаря судового засідання Кудінової К.А.,

представника позивача адвоката Хрустовської О.П.,

представника відповідача адвоката Вороніна В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в режимі відеоконференції клопотання представника відповідача ОСОБА_1 алвоката ОСОБА_2 про передачу справи №953/4825/20 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору та відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача за підсудністю, -

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 15.10.2020 у справі №953/4825/20 позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Розірвано договір купівлі-продажу холодильної вітрини Кондитерская холодильная витрина ДНІПРОторг с охлаждаемыми полками ВХНку 100 між Підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 03.02.2020. Стягнуто з ОСОБА_1 у якості відшкодування вартості холодильної вітрини у розмірі 10 950,00 гривень. Зобов`язано ОСОБА_1 прийняти холодильну вітрину неналежної якості за його рахунок. Стягнуто з ОСОБА_1 у якості відшкодування майнової шкоди у розмірі 84 501 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку з наданням правової допомоги в розмірі 10 045 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1004,51 грн. на користь держави.

Ухвалою суду від 09.02.2021 поновлено відповідачеві ОСОБА_1 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року.

Заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у справі №953/4825/20 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору та відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача - задоволено.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2020 року у цивільній справі №953/4825/20 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору та відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача - скасовано.

Цивільну справу за позовом №953/4825/20 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору та відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача призначено до розгляду в поряду спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

До початку першого судового засідання представником відповідача адвокатом Вороніним В.В. подано до суду клопотання про передачу справи до належної територіальної юрисдикції (підсудності) Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська.

При цьому представник посилається на те, що позивач, звертаючись до суду з позовом, застосував Закон України «Про захист прав споживачів» (далі - Закону N 1023-XII), що є грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, та призвело до неповного та однобокого розгляду справи.

Згідно з п. 22 ст. 1 Закону N 1023-XII споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

03 лютого 2020 року ОСОБА_3 придбав у ФОП ОСОБА_1 холодильну вітрину "Кондитерская холодильная витрина ДНІПРОторг с охлаждаемыми полками ВХНку 100", вартість товару становить 10950,00 гривень, що підтверджується товарним чеком №15 від 03 лютого 2020 року (далі - Товар).

Вказаний Товар, за своїм базовим призначенням, використовується у торгівлі кондитерськими виробами та не використовується у повсякденному житті для задоволення побутових потреб людини.

Також, відповідно до матеріалів справи та оскаржуваного рішення, 31 січня 2020 року ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали Попередній договір оренди обладнання №1, відповідно до п.1.1. якого: «згідно даного Договору Сторони до 07.02.2020 зобов`язуються укласти договір оренди холодильної вітрини для зберігання продуктів харчування».

Згідно з п. 1. ст. 1 ЗУ «Про підприємство», Підприємництво - це безпосередня самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюється фізичними та юридичними особами, зареєстрованими як суб`єкти підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Згідно з преамбулою ЗУ «Про підприємство» "підприємницька діяльність" є тотожною до "підприємництво".

Тобто, відповідно до доказів, які знаходяться в матеріалах справи, позивач придбав Товар не для задоволення власних особистих потреб, а саме задля провадження своєї підприємницької діяльності та отримання прибутку з оренди придбаного у відповідача Товару.

Згідно з правовою позицією, викладеною у Листі Верховного Суду України від 01 лютого 2013 року «Аналізі судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.)», якщо громадянин (покупець, замовник) у правовідносинах виступає як підприємець, або фактично використовував придбаний чи замовлений товар у підприємницькій діяльності, або як найманий працівник, то на його відносини з продавцем Закон N 1023-XII не поширюється.

При цьому Закон N 1023-XII не містить критеріїв розмежування використання товару для особистих потреб із використанням його у підприємницькій діяльності чи виконання обов`язків найманого працівника.

При вирішенні питання про можливість застосування до спірних правовідносин положень Закону N 1023-XII суду необхідно з`ясувати, для яких цілей використовується придбана продукція: особистих потреб фізичної особи чи її використання пов`язане із підприємницькою діяльністю фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності.

Тому, оскільки ст. 1 п. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, проте, як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_3 купляючи холодильну вітрину "Кондитерская холодильная витрина ДНІПРОторг с охлаждаемыми полками ВХНку 100" мав на меті займатися підприємницькою діяльністю та отримувати прибуток, відповідач вважає, що в даному випадку ОСОБА_3 не є споживачем в розумінні Закону України "Про захист прав споживачів".

ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Харкова, за своїм місцем проживання, але, з огляду на вищевикладене, підсудність такої справи не є альтернативною, а є звичайною, за місцем проживання відповідача.

Оскільки ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_1 , то справ № 953/4825/20 має бути розглянута Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

19.04.2021 представником позивача подано до суду заперечення на клопотання про передачу справи за підсудністю, де адвокат Хрустовська О.П. вказує на те, що позов у даній справі було подано з правильним визначенням підсудності розгляду спору, що виник між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 , оскільки спір виник у зв язку з порушенням прав споживача і є вірним застосування п. 5 ч.І ст. 28 ЦПК України. Тому подане клопотання відповідача є завідомо безпідставним, необґрунтованим, викладені в ньому обставини не відповідають дійсності і тому таке клопотання не підлягає задоволенню.

Так, відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та (виробниками) продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 р. № 1023-ХІІ (далі - Закон України "Про захист прав споживачів"). Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Судом не спростовано статусу споживача у відношенні позивача ОСОБА_3 , викладена оцінка відповідача щодо відсутності такого статусу є суб`єктивним сприйняттям обставин даної справи та помилковою з огляд на існувавші правовідносини між ОСОБА_3 (споживачем) та ФОП ОСОБА_1 (продавцем товару).

Відповідно до позиції відповідача вказаний товар за своїм базовим призначенням використовується у торгівлі кондитерськими виробами та не використовується у повсякденному житті для задоволення побутових потреб людини, однак дане твердження є суто суб`єктивним та не підтверджуються жодними доказами. Крім того, при купівлі товару особа самостійно на основі власного бачення вирішує яким чином буде використовувати придбаний товар у майбутньому.

У договірних відносинах з купівлі-продажу холодильної вітрини у ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_3 виступив як фізична особа та придбав холодильну вітрину для цілей не пов`язаними з підприємницькою діяльністю, а для задоволення особистих потреб.

Позивач має додатково статус фізичної особи-підприємця (далі - ФОП), однак види його діяльності стосуються виконання технологічних речей, зокрема, консультування з питань інформатизації (основний) (КВЕД 62.02); видання іншого програмного забезпечення (КВЕД 58.29); комп`ютерне програмування (КВЕД 62.01); оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язана з ними діяльність (КВЕД 63.11) (Інформація безкоштовного запиту з ЄДР у відношенні ОСОБА_3 міститься в матеріалах справи).

Тобто фактично позивач не може займатися іншим видом підприємницької діяльності, що безпосередньо передбачає надання в оренду, прокат і лізинг матеріальних і нематеріальних благ, без внесення відповідних змін до ЄДР, а факт реєстрації позивача як суб`єкта підприємницької діяльності не обмежує його право бути споживачем, якщо купівля товару має ознаки цивільно-правового договору, наявність в особи статусу підприємця не обмежує її цивільну право- та дієздатність як фізичної особи.

Крім того вказала, що представник відповідача посилається на законодавчий акт, що втратив свою чинність. Так, у клопотанні міститься посилання на Закон України Про підприємництво від 07.02.1991 року № 698-ХІІ, який втратив чинність з 01.01.2004 року, крім статті 4, на підставі Кодексу № 436-ІУ від 16.01.2003. Тобто посилання та застосування вказаного нормативного акта є недоречним та таким, що не має жодного правового значення.

Вважає, що передача холодильної вітрини у тимчасове платне користування неможливо у даному випадку розцінювати як вид підприємницької діяльності, оскільки вона не відповідає ознакам останньої.

Цивільне законодавство України не забороняє фізичній особі надавати у тимчасове платне користування її (його) майно. До того ж Попередній договір від 31 січня 2020 року (далі - Попередній договір) заключався між ОСОБА_3 , як фізичною особою, та ФОП ОСОБА_4 . Даний попередній договір є договором звичайного найму, а не договором прокату, в якому наймодавцем має бути особа, яка здійснює підприємницьку діяльність з передання речей у найм.

Така передача майна у найм не є систематичною, оскільки планувалася здійснюватися одноразово. До того ж у даному випадку передача у тимчасове платне користування холодильної вітрини не є господарською діяльністю у розумінні ст. З ГК України.

Також, як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву, Закон України Про. захист прав споживачів не містить критеріїв розмежування використання товару для особистих потреб із використанням його у підприємницькій діяльності чи виконання обов`язків найманого працівника. Також не встановлено поняття особистих потреб, що означає доволі оціночний характер даного визначення. Вважає, що використання майна фізичною особою для задоволення особистих потреб може включати отримання прибутку від розпорядження її (його) майном, таким чином додатково задовольняються майнові (грошові) потреби фізичної особи. З такого прибутку позивач мав би сплатити податок на доходи фізичних осіб у визначеному Податковим кодексом України порядку.

Отже, твердження відповідача щодо неможливості використання Закону України Про захист прав споживачів є хибним та не відповідає дійсності, тому у спірних правовідносинах підлягають застосуванню саме положення зазначеного Закону.

У судовому засіданні представник позивача проти задоволення клопотання заперечувала з підстав, що викладені у письмох запереченнях.

Представник відповідача заявлене клопотання підтримав та просив задовольнити.

Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши заявлене клопотання та дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), а також практики Європейського суду з прав людини, які, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п.1 ст.6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Відповідно до ч. 1 ст.8 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Згідно зі ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правила підсудності справ у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом. У разі, якщо судом не буде вжито заходів щодо передачі цивільної справи за підсудністю, як наслідок, справа буде розглядатись неповноважним судом.

Відповідно до ч. 1 ст.23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Стаття 28 ЦПК України визначає правила альтернативної підсудності за вибором позивача.

Частиною 5 статті 28 ЦПК України визнавчено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

25.03.2020 року до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_3 в особі представника позивача адвоката Хрустовської Ольги Петрівни до ОСОБА_1 про розірвання договору та відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживачів.

Ухвалою суду від 25.06.2020 було відкрито спрощене позовне провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_3 в особі представника позивача адвоката Хрустовської Ольги Петрівни до ОСОБА_1 про розірвання договору та відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживачів.

Суд прийшов до висновку про те, що справа підсудна Київському районному суду м. Харкова.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що при прийнятті даної справи до провадження судом не було порушено правил підсудності.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та (виробниками) продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 р. № 1023-ХІІ.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 03.02.2020 ОСОБА_3 придбав у ФОП ОСОБА_1 холодильну вітрину Кондитерская холодильная витрина ДНІПРОторг с охлаждаемыми полками ВХНку 100, вартість товару становить 10950,00 гривень, що підтверджується товарним чеком №15 від 03.02.2020 (а.с.9).

У вказаних відносинах ОСОБА_3 виступав, як фізична особа.

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

31.01.2020 ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_3 уклали Попередній договір оренди обладнання №1, відповідно до п.1.1. якого: «згідно даного Договору Сторони до 07.02.2020 зобовязуються укласти договір оренди холодильної вітрини для зберігання продуктів харчування (а.с.16а-16).

Сторони зобов`язуються укласти договір оренди холодильної вітрини згідно умов даного Договору. ОСОБА_3 зобов`язується до моменту укладання Сторонами Договору оренди обладнання придбати холодильну вітрину належної якості для забезпечення належного зберігання продуктів харчування, з відповідним температурним режимом до +5 градусів за Цельсієм.

За даними правовідносинами ОСОБА_3 не має статусу фізичної особи-підприємця.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обгрунтовуючи заявлене клопотання, представником відповідача не надано суду доказів того, що ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність чи виконує обов`язки найманого працівника, що б виключало можливість застосування положень Закону України "Про захист прав споживачів" у спірних правовідносинах між позивачем та відповідачем.

Посилання представника відповідача на Закон України «Про підприємство» є не актуальним, оскільки вказаний закон втратив чинність 01.01.2004.

Твердження стосовно того, що Товар, який позивач придбав у відповідача, за своїм базовим призначенням, використовується у торгівлі кондитерськими виробами та не використовується у повсякденному житті для задоволення побутових потреб людини, судом до уваги не приймаються, оскільки це суб`єктивна думка представника відповідача. Суд погоджується з доводами представника позивача про те, що особа самостійно на основі власного бачення вирішує яким чином буде використовувати придбаний товар у майбутньому.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.2, 4, 27, 28, 260, 261, 353 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вороніна Владислава Валерійовича про передачу справи №953/4825/20 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору та відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача за підсудністю - відмовити.

Ухвала оскарженню окремо від рішення суду не підлягає. Заперечення на ухвалу включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 23 квітня 2021 року.

Суддя Колесник С.А.