Провадження №22-ц/812/706/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 квітня 2021 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Біляєвою В.М.,

за участю представників сторін: позивача адвоката Шишлова О.Є., відповідача адвоката Проніної О.О., третьої особи - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №487/4976/19 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Карташевої Тетяни Анатоліївни у приміщенні цього суду 21 січня 2021 року, повний текст якого виготовлений 29 січня 2021 року, за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , про визнання договору страхування недійсним,

в с т а н о в и л а :

У липні 2019 р. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (далі АТ «СК «АРКС») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору страхування недійсним.

Позов мотивовано тим, що 17 жовтня 2018 року АТ «Страхова компанія «АРКС» (правонаступник АТ «Страхова компанія «АХА Страхування») було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №307099а8зда, відповідно до якого застраховано майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням ТЗ ВМW Х5, д.н. НОМЕР_1 , vin code НОМЕР_2 . Страхувальником та вигодонабувачем за договором добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №307099а8зда від 17 жовтня 2018 р. визначено ОСОБА_2 . В період дії договору страхування від ОСОБА_1 було отримано повідомлення про пошкодження вогнем ТЗ ВМW Х5, д.н. НОМЕР_1 . В процесі врегулювання заявленого ОСОБА_1 випадку пошкодження транспортного засобу виникли сумніви, що договір добровільного страхування наземного транспорту підписаний ОСОБА_2 , у зв`язку з чим позивач звернувся до Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України для проведення судової почеркознавчої експертизи. Відповідно до висновку експерта №19/17/3-82-СЕ/19 від 16 травня 2019 року підпис на 16 сторінці вказаного договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №307099а8зда від 17 жовтня 2018 р. розділ 35. «Підписи сторін», графа «Страхувальник» перед словами « ОСОБА_2 » виконано ОСОБА_1 . Підпис на 16 сторінці договору добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №307099а8зда від 17 жовтня 2018 року розділ 35 «Підписи сторін», графа «Страхувальник» перед словами « ОСОБА_2 » та підписи в графах «підпис», а також після рукописного запису « ОСОБА_1 » в поясненні від імені ОСОБА_1 від 01 квітня 2019 року виконані однією особою. На думку позивача, наведені обставини свідчать про те, що договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №307099а8зда від 17 жовтня 2018 року підлягає визнанню недійсним, оскільки в момент його вчинення не було дотримано вимоги, які встановлені частинами першою-третьою статті 203 ЦК України, а саме: зміст даного правочину суперечить ЦК України та Закону України «Про страхування», оскільки спірний договір страхування підписав не страхувальник ОСОБА_2 , а інша особа, що підтверджується висновком експерта; договір страхування замість страхувальника підписала ОСОБА_1 . Згідно з довіреністю від 20 серпня 2018 року, посвідченою приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є., ОСОБА_2 не уповноважував останню на укладення від його імені договору страхування вищевказаного транспортного засобу, а отже договір страхування підписано неуповноваженою особою. Оскільки договір ОСОБА_2 не підписував, волевиявлення не відповідало його внутрішній волі при укладенні спірного договору страхування. Крім того, позивач вказував, що спірний договір страхування укладено АТ «СК «АРКС» під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки такий договір страхування з боку страхувальника підписано ОСОБА_1 , особою, яка не має повноважень на укладення договору страхування щодо ТЗ ВМW Х5, д.н. НОМЕР_1 , а отже, не може набувати прав та обов`язків страхувальника за договором страхування.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №307099а8зда від 17 жовтня 2018 року з моменту його укладення та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

Представник позивача - адвокат Шишлов О.Є. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримував в повному обсязі, наполягав на задоволенні позову, суду надавав пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві.

Представник відповідача адвокат Проніна О.О. у відзиві заявлені позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову.

Відзив мотивований тим, що до укладення спірного договору ОСОБА_2 видав довіреність від 20 серпня 2018 р. на ім`я ОСОБА_1 строком на 10 років, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. за №1890. Видача довіреності була пов`язана з тим, що ОСОБА_1 мала намір придбати у ОСОБА_2 вищевказаний транспортний засіб та з огляду на те, що власник транспортного засобу у серпня 2018 р. і до січня 2019 року планував виїхати за межі України в рейс на судні іноземного власника. Відповідно до зазначеної довіреності ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси в органах МВС, Національної поліції України, нотаріату, страхування, СТО, автогаражних кооперативах та будь-яких інших компетентних органах, установах та організаціях незалежно від їх форм власності, підпорядкування та галузевої належності, пов`язані з експлуатацією та продажем (орендою, позичкою) належного йому вищевказаного транспортного засобу; підписувати договори цивільно-правового характеру щодо продажу та користування вищевказаним транспортним засобом; у випадку спричинення вищевказаному транспортному засобу пошкодження іншими особами в результаті дорожньо-транспортної пригоди укладати, якщо в тому буде необхідність, договори про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати по таким правочинам грошові суми у розмірах згідно із калькуляціями або домовленістю; вчиняти всі інші юридично значимі дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності. Також ОСОБА_3 вказує, що правова позиція позивача є помилковою, ним не зазначено та не доведено, яким саме чином укладений договір порушує інтереси позивача, посилання на норми закону, що визначають підстави для недійсності договору, є хибними. Позивач при укладенні договору страхування повинен був перевірити об`єкт страхування та всі документи на нього, і з цим об`єктом він погодився, тобто пропозицію на укладення договору було схвалено. Оскільки в матеріалах справи є довіреність від 20 серпня 2018 року, копія паспорту на ім`я страхувальника та його представника, пояснення ОСОБА_1 , в яких вона не заперечує підписання договору, це свідчить про те, що відповідач мав добровільний намір на укладення зазначеного договору страхування та його волевиявлення полягало у страхуванні майнових інтересів відповідача, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом, визначеним у п. 5.6 договору. Крім того, проект оспорюваного договору був надрукований та запропонований саме позивачем для підписання вже після сплати страхового платежу відповідачем, незазначення позивачем, вірогідно внаслідок власного недбальства або свідомо, відомостей про особу, яка діє від імені страхувальника та реквізити такої довіреності, не можуть бути підставою для визнання його недійсним, та з урахуванням положень закону не кваліфікуються як помилка.

Ухвалою суду від 03 грудня 2019 року до участі у справі третьою особою залучена ОСОБА_1 , яка в судовому засіданні пояснила, що разом з чоловіком вони вирішили придбати у свого знайомого ОСОБА_2 автомобіль ВМW Х5, д.н. НОМЕР_1 , який останній передав їй у користування, а сам поїхав за кордон. При цьому ОСОБА_2 видав їй довіреність та залишив номер телефону страхового агента. Перебуваючи у м. Києві, цьому страховому агенту вона передала всі необхідні документи за допомогою ОСОБА_4 , в тому числі і довіреність від 20 серпня 2018 року, копії паспортів на свої ім`я та на ім`я ОСОБА_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_2 . За вказівкою страхового агента вона здійснила страховий платіж від імені ОСОБА_2 частинами через термінал АТ КБ «Приватбанк», кошти для цього їй залишив ОСОБА_2 . Також вона запропонувала страховому агенту подивитися на транспортний засіб, зробити його фото, на що останній запропонував лише надіслати йому фото автомобіля за допомогою ОСОБА_4 . Договір страхування вона отримала на автовокзалі в м. Херсоні, підписала його, при цьому по телефону повідомила страховому агенту, що ОСОБА_2 відсутній, проте той її запевнив, що вона має право підписати договір страхування на підставі довіреності, виданої ОСОБА_2 . Вважає, що позивач штучно утворив даний спір, щоб уникнути виконання зобов`язань за договором страхування в частині виплати страхового відшкодування.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2021 р. у задоволенні позову ПрАТ «СК «АРКС» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №307099а8зда від 17 жовтня 2018 року був підписаний уповноваженою ОСОБА_2 особою - ОСОБА_1 , воля ОСОБА_2 на укладення спірного договору підтверджується виданою ним 20 серпня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 довіреністю, зміст якої підтверджує наміри та волю позивача на укладення спірного договору, зокрема, третій особі надані повноваження на підписання договорів цивільно-правового характеру щодо продажу та користування транспортним засобом, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності.

Крім того, суд вважав, що обставини, на які посилається позивач, не можуть кваліфікуватися як помилка. Так, саме ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 була учасником перемовин щодо укладення спірного договору, надала всі необхідні документи, в тому числі -довіреність, документи, що посвідчують особу страхувальника та представника - копії паспортів на ім`я ОСОБА_2 та на своє ім`я, які були долучені позивачем і до позовної заяви; автомобіль знаходився у ОСОБА_1 в управлінні за згодою власника автомобіля і з цією обставиною погодився страховик, отримавши від неї страхові платежі. На спростування вказаних обставин за ухвалою суду позивачем так і не було надано копії страхової справи, зокрема заяви на страхування від страхувальника, не повідомлено дані страхового агента, з яким спілкувалась ОСОБА_1 . Крім того, проект оспорюваного договору був надрукований саме позивачем для підписання вже після сплати страхового платежу, а незазначення позивачем відомостей про особу, яка діє від імені страхувальника та реквізитів довіреності, можуть вказувати на недбальство з боку позивача і не є підставою для визнання договору недійсним. Суд також зауважив, що страховик не був позбавлений можливості перевіряти достовірність повідомленої страхувальником інформації та наданих документів, вимагати від страхувальника надання іншої додаткової інформації та документів, необхідних при укладенні договору. Крім того, позивачем не доведено, яким саме чином укладений договір порушує інтереси позивача.

За такого суд першої інстанції виснував, що оспорюваний договір добровільного страхування укладений сторонами на підставі положень про представництво, з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних та допустимих доказів протилежного позивачем суду не надано. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний договір недійсними, оскільки при його підписанні ОСОБА_1 як представник ОСОБА_2 на підставі довіреності ознайомилась та погодилась з його умовами, що підтверджується її особистим підписом.

Тому суд вважав позов необґрунтованим та відмовив у його задоволенні.

В апеляційній скарзі представник АТ «СК «АРКС» вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясуванні обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, та просить його скасувати й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно застосовані положення статті 3, 16 Закону України «Про страхування», статті 203, 215 ЦК України, на підставі яких оспорюваний договір у зв`язку із підписанням його не страхувальником, а неуповноваженою ним особою, має бути визнаний недійсним. Висновок суду про наявність у третьої особи повноважень на укладання спірного договору страхування на підставі виданої ОСОБА_2 довіреності від 20 серпня 2018 року суперечить змісту цієї довіреності. Тобто оспорюваний договір страхування має дефект волі з боку ОСОБА_2 , оскільки його укладання не відповідало його волі. За такого позивач вважає доведеними зазначені в позовній заяві підстави для визнання договору страхування недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Проніна О.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Відзив мотивований тим, що позивач при укладанні договору страхування перевірив об`єкт страхування та усі документи на нього, прийняв сплачений рахунок щодо оплати страхового платежу, тому оспорюваний договір є укладеним та виконаний і не може бути визнаний недійсним з метою штучного уникнення зобов`язань після настання страхового випадку. Факт підписання договору ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 не оспорюється, але висновок почеркознавчої експертизи від 16 травня 2019 року є недопустимим доказом, оскільки на дослідження експерту не надавались експериментальні зразки підписів відповідача та третьої особи. Видана на ім`я ОСОБА_1 довіреність містить повноваження щодо укладання спірного договору і у встановленому порядку не визнавалась недійсною і не відкликалася, що свідчить про волевиявлення відповідача на укладання договору страхування. Також у відзиві зазначено про безпідставність доводів позову щодо укладення договору під впливом помилки, оскільки текст договору складався позивачем після отримання саме від ОСОБА_1 документів та страхового платежу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, третьої особи дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено і таке вбачається з матерів справи, що відповідач ОСОБА_2 є власником транспортного засобу ВМW Х5, д.н. НОМЕР_1 , vin code НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданим ТСЦ 4841 (том 1, а.с. 18).

Відповідач ОСОБА_2 20 серпня 2018 року видав на ім`я ОСОБА_1 довіреність, яку було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., відповідно до якої ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси в органах МВС, органах та підрозділах Національної поліції України, органах нотаріату, органах страхування, СТО, автогаражних кооперативах та будь-яких інших компетентних органах, установах та організаціях незалежно від їх форм власності, підпорядкування та галузевої належності, пов`язані з експлуатацією та продажем (орендою, позичкою) належного йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого ТОЦ 4841, зареєстрвоаного 22 листопада 2017 року, транспортного засобу марки ВМW, моделі Х5, тип ЛЕГКОВИЙ УНІВЕРСАЛ-В, 2017 року випуску, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 . Для цього ОСОБА_2 надає ОСОБА_1 право керувати згаданим транспортним засобом, переобладнувати його (змінювати тип і модель вищевказаного транспортного засобу, колір, змінювати у встановленому порядку двигун, кузов, інші деталі), ремонтувати, проходити технічний огляд; знімати транспортний засіб з обліку в органах МВС, органах та підрозділах Національної поліції України, одержувати транзитні номери; визначати на власний розсуд місце стоянки транспортного засобу, подавати та одержувати необхідні довідки та документи, включаючи заяви, одержати дублікат реєстраційного документа в разі його втрати; підписувати договори цивільно-правового характеру щодо продажу та користування вищевказаного транспортного засобу, визначати на власний розсуд ціну та інші умови, одержувати належні за результатами згаданих правочинів грошові суми; у випадку спричинення вищевказаному транспортному засобу пошкодження іншими особами в результаті дорожньо-транспортної пригоди укладати, якщо в тому буде необхідність, договори про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати по таким правочинам грошові суми у розмірах згідно із калькуляціями або домовленістю; надавати транспортний засіб для митного огляду, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності (том 1, а.с. 35).

17 жовтня 2018 року між АТ «СК «АХА Страхування», правонаступником якого є АТ «Страхова компанія «АРКС», та ОСОБА_2 укладений договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №307099а8зда (далі Договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом та іншим майном, вказаним в розділах 5 та 6 цього договору (том 1, а.с. 7-14).

Розділи 5 та 7 вказаного договору містять інформацію про застрахований транспортний засіб, а саме - ВМW Х5 чорного кольору, 2017 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , та про власника транспортного засобу: ОСОБА_2 .

Згідно з розділом 8 Договору ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначені як особи, які допущені до керування застрахованим транспортним засобом.

Договором також визначений перелік страхових ризиків і страхових випадків, франшизу (безумовну) за ризиком, страхову суму, порядок її встановлення при автоматичному продовженні строку дії договору на другий та кожний наступний період дії договору, умови виплати страхового відшкодування, норматив знецінення ТЗ за період страхування (період дії договору), порядок сплати страхового платежу, перелік прав та обов`язків сторін, дії страхувальника в разі настання страхового випадку, відповідальність сторін.

У розділі 35 «підписи сторін» Договору вказано формацію про особу, яка його підписала: від страховика АТ «СК «АХА Страхування» - Закревська В.В., та страхувальника - ОСОБА_2 .

Замість ОСОБА_2 вказаний договір підписаний ОСОБА_1 .

Дана обставина не заперечувалась в суді відповідачем та ОСОБА_1 .

На виконання вимог пункту 13 Договору ОСОБА_1 від імені відповідача сплатила страховий платіж на користь АТ «СК «АХА Страхування» в сумі 79177,50 грн., що підтверджуються квитанціями АТ КБ «Приватбанк» від 17 жовтня 2018 року (том 1, а.с. 133-135).

Сторонами укладений договір добровільного страхування наземного транспорту.

Правовідносини зі страхування регулюються, насамперед, ЦК України, Законом України «Про страхування».

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічно за змістом визначення договору страхування викладено у статті 979 ЦК України.

В силу статті 2 Закону України «Про страхування» страховиками є установи, які мають право здійснювати страхову діяльність на території України.

Статтею 980 ЦК України та статтею 4 Закону України «Про страхування» передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Згідно із статтею 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі.

Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним.

Істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства (стаття 982 ЦК України).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про страхування» страхувальниками визнаються юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України.

Страхування може бути добровільним або обов`язковим (стаття 5 Закону України «Про страхування»).

Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства (частина 1 статті 6 Закону України «Про страхування»).

Згідно із частиною 4 статті 6 Закону України «Про страхування» одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту (крім залізничного).

Види добровільного страхування, на які видається ліцензія, визначаються згідно з прийнятими страховиком правилами (умовами) страхування, зареєстрованими Уповноваженим органом (частина 3 статті 6 Закону України «Про страхування»).

Учасниками справи не надавались до суду правила добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного), які діяли в АТ «СК «АХА Страхування» на день укладання оспорюваного договору, в обґрунтування позовних вимог на зміст таких правил позивач не посилався, а тому вони не були предметом дослідження та оцінки апеляційного суду.

У справі, яка переглядається, АТ «Страхова компанія «АРКС» заявлені вимоги про недійсність Договору. Підставами недійсності, на думку позивача, є по-перше, недотримання в момент договору положень частин 1-3 статті 203 ЦК України та Закону України «Про страхування», оскільки Договір підписаний не страхувальником ОСОБА_2 , а іншою, не уповноваженою на це особою, що свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_2 на його укладання, та, по-друге, укладання Договору АТ «СК «АРКС» під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки Договір від імені страхувальника підписано ОСОБА_1 , особою, яка не має повноважень на його укладання.

Суд, проаналізувавши надані учасниками справи докази відповідно до положень статті 89 ЦПК України в їх сукупності та взаємозв`язку, вірно встановив обставини справи та визначився із характером спірних правовідносин та дійшов висновку про відмову у позові, з яким апеляційний суд погоджується.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

У статті 203 ЦК України вказано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині 1 статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж 2 цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановив суд першої інстанції і таке визнається усіма учасниками справи, оспорюваний договір добровільного страхування від 17 жовтня 2018 року був підписаний не особисто страхувальником ОСОБА_2 , а іншою особою ОСОБА_1 . При цьому в позові відсутні будь-які посилання на недосягнення між сторонами Договору домовленості щодо його істотних умов.

Так, відповідно до статей 237, 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Як передбачено статтями 244, 245 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до статей 248, 249 ЦК України представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі скасування довіреності особою, яка її видала. Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 була уповноважена ОСОБА_2 на укладання цього договору виданою на ім`я останньої 20 серпня 2018 року нотаріально посвідченою довіреністю, оскільки довіреність містить повноваження ОСОБА_1 представляти його інтереси в органах МВС, органах та підрозділах Національної поліції України, органах нотаріату, органах страхування, СТО, автогаражних кооперативах та будь-яких інших компетентних органах, установах та організаціях незалежно від їх форм власності, підпорядкування та галузевої належності, пов`язані, в тому числі з експлуатацією належного йому транспортного засобу, підписувати договори цивільно-правового характеру щодо продажу та користування транспортним засобом, а також вчиняти всі інші юридично значимі дії, пов`язаних з виконанням цієї довіреності. Вказані повноваження були достатніми для укладання ОСОБА_1 від імені ОСОБА_2 договору добровільного страхування транспортного засобу.

З огляду на те, що, підписуючи оспорюваний договір, представник відповідача ОСОБА_1 діяла в межах повноважень, наданих їй довіреністю, колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про підписання Договору неуповноваженою особою.

Щодо волевиявлення ОСОБА_2 на укладення спірного договору, то його наявність підтверджується виданою ним 20 серпня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 довіреністю, а також запереченням позовних вимог, заявлених страховиком. Тому доводи апеляційної скарги про відсутність волевиявлення ОСОБА_2 не ґрунтуються на встановлених обставинах справи.

Стосовно тверджень позивача про укладення страховиком оспорюваного договору страхування під впливом помилки.

Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Тобто під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною правочину предмета чи інших істотних умов останнього, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що правочин не було б вчинено. Помилка повинна мати істотне значення, зачіпати природу правочину або такі якості його предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. При цьому істотною вважається така помилка, наслідки якої неможливо усунути або їх усунення вимагає значних витрат від особи, що помилилася, з урахуванням її майнового становища, характеру діяльності тощо. Обставини, з приводу яких помилилась особа, мають бути наявними на час вчинення правочину.

Згідно правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №910/9070/18, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним і у разі встановлення судом певних обставин може бути визнаний недійсним. Водночас при вирішенні такого спору слід ураховувати, що обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на наведені приписи закону та правові висновки обставини, на які посилається позивач (підписання договору страхування не ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 ), не можуть кваліфікуватися як помилка. Так, саме ОСОБА_1 , а не ОСОБА_2 була учасником перемовин щодо укладення спірного договору, надавала документи, зокрема, щодо автомобілю, довіреність, документи, що посвідчують особу страхувальника та представника - копії паспортів на ім`я ОСОБА_2 та на своє ім`я, які були долучені позивачем і до позовної заяви. Ці обставини позивачем належними та достатніми доказами не спростовані. Більш того саме третя особа ставила підпис під договором, а тому позивач був обізнаний про цю обставину і погодився з таким представництвом страхувальника.

За такого колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що договір добровільного страхування транспортного засобу укладений сторонами під впливом помилки.

Оскільки договір добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» №307099а8зда від 17 жовтня 2018 року укладений сторонами на підставі положень про представництво, з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних та допустимих доказів протилежного позивачем суду не надано, суд вірно прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача в апеляційній скарзі на правові позиції, висловлені у постанові Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі № 624/945/16-ц. Так, у цій справі розглядався позов орендодавця земельної ділянки до орендаря щодо недійсності договору оренди земельної ділянки, укладеного від імені позивача іншою особою (судами встановлено, що підпис на оспорюваному договорі вчинений не позивачем, а іншою особою), внаслідок чого судами зроблений висновок про недійсність такого договору у зв`язку із відсутністю волевиявлення власника земельної ділянки. Тобто з позовом звернулася безпосередньо особа, яка заперечувала своє волевиявлення на укладення договору, а тому обставини справи відмінні від обставин справи, яка переглядається. Крім того, у Постанові від 16 червня 2020 року у справі № № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від аналогічного правового висновку та зробила інший про те, що відсутність на договорі оренди земельної ділянки підпису орендодавця свідчить про те, що договір є неукладеним, а тому не може бути визнаний недійсним.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідно зауважити наступне.

Згідно частини 1 статті 15, частини 1ї статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) вказано, що «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не зазначалось, яким саме чином укладений договір порушує інтереси позивача, та не надано відповідних доказів такого порушення. Тоді як, виходячи з того, що відповідно до статті 15 ЦК України та статті 4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, позивач має довести, а суд встановити, чи дійсно порушуються права позивача внаслідок підписання договору страхування представником страхувальника, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав.

Між тим, будучи обізнаним про особу, яка підписала Договір від імені ОСОБА_2 , надавши ОСОБА_1 для підписання текст договору, АТ СК «АРКС» звернувся з цим позовом лише після надходження повідомлення про пошкодження застрахованого автомобілю та вимоги про виплату страхового відшкодування.

Оскільки при ухваленні рішення суд першої інстанції правильно застосовував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат, які з огляду на результату розгляду справи покладаються на позивача.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» залишити без задоволення, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 29 квітня 2021 року