КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/2309/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів: Мостової Г.І., Суханової Є.М., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державної казначейської служби України, Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями органу державної влади,

В С Т А Н О В И В :

20 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України, в особі Державного казначейства України, Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями органу державної влади.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.10.2006 його було звільнено з органів внутрішніх справ з посади помічника начальника-оперативний черговий чергової частини.

З 03.10.2006 року йому призначена пенсія за вислугу років.

Однак пенсійний відділ УМВС України в Дніпропетровській області нарахував йому пенсію на підставі ст. 40 Закону України «Про бюджет на 2006 рік», однак з 29.04.2006 набув чинності новий спеціальний Закон України №2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

До грошового забезпечення, з якого нараховували йому пенсію, не була включена доплата за нічну службу.

У грудні 2006 року він звернувся до суду з відповідним позовом, тільки в травні 2013 року ВАСУ задовольнив його позов частково, визнав нарахування пенсії на підставі ст. 40 Закону України «Про бюджет на 2006 рік» незаконним, а в частині включення до грошового забезпечення для нараховування пенсії доплати за нічну службу - відмовлено.

Вказує, що в серпні 2015 року він дізнався, що ВАСУ помилково відмовив в частині включення до грошового забезпечення для нараховування пенсії доплати за нічну службу, коли прочитав рішення Верховного суду України.

Він неодноразово звертався до Головного управління МВС України в Дніпропетровській та ГУПФУ з вказаними рішеннями, однак йому постійно відмовляли, посилаючись на те, що вказаний вид додаткового грошового забезпечення не приймається до уваги при перерахунку пенсії, оскільки не є постійним видом грошового забезпечення та має змінний характер з огляду на фактично відпрацьовані години у нічний час.

Вказане призводило до погіршення його психологічного стану, розчарувань.

Вказує, що з 01.01.2008 р. набула чинності постанова КМУ №1294 від 07.11.2007 р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», відповідно до якої у нього виникло право на перерахунок пенсії.

Для перерахунку пенсії ГУ МВС України в Дніпропетровській області видана довідка №83/29574 від 16 квітня 2008 р, натомість у вказаній довідці не було зазначено такого додаткового виду грошового забезпечення як доплати за службу у нічний час.

ГУ МВС України в Дніпропетровській області, на неодноразові його звернення, відмовляється надати довідку із зазначенням доплати за службу у нічний час.

Вважає, що сам факт визнання протиправності дій чи бездіяльності вже причиняють людині психологічне напруження, розчарування, а надані факти тільки підтверджують це.

У подальшому, в 2016 році він звернувся до суду з відповідним позовом, однак рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю у позивача права на перерахунок пенсії з урахуванням доплати за службу у нічний час, оскільки така доплата не є постійним видом грошового забезпечення.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року у справі №182/24/17 (провадження №2-а/0182/1/2019) скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення його позову, а саме: визнано протиправною бездіяльність Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (в особі ліквідаційної комісії) щодо невиготовлення заявнику для перерахунку пенсії з 01 січня 2008 року довідки про розмір грошового забезпечення з включенням щомісячної додаткової доплати за службу у нічний час в розмірі 35% посадового окладу.

Зобов`язано Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області виготовити (в особі ліквідаційної комісії) та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 для перерахунку пенсії з 01 січня 2008 року з урахуванням щомісячної додаткової доплати за службу у нічний час в розмірі 35% посадового окладу у відповідності до додатку 26 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №1294.

В іншій частині позову відмовлено.

Після отримання відповідної довідки Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, він звернувся до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області для перерахунку пенсії, однак йому було відмовлено.

В подальшому, він неодноразово звертався до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області з заявою про перерахунок пенсії, але отримував відмову.

Зазначає, що з жовтня 2006 року по теперішній час він змушений доводити тільки в судовому порядку порушення своїх прав, рішення судів не виконуються своєчасно, що завдає йому переживань, розчарувань, незручностей.

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (Рисовський проти України № 29979, п. 86, 89 від 20 жовтня 2011 року, Антоненков та інші проти України № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005 року ).

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року №750/6330/17.

Враховуючи викладене, просив відшкодувати моральну шкоду, заподіяну незаконними діями органу державної влади - ГУ МВС України в Дніпропетровській області в особі ліквідаційної комісії в розмірі 7 000 грн, стягнути цю суму з держави України в особі Державної Казначейської служби України на його користь, шляхом безспірного списання з державного бюджету.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2020 р. відмовлено в позові ОСОБА_1 .

На обґрунтування постановленого рішення місцевий суд зазначив, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями посадової особи та наслідками, зазначеними позивачем у позові.

При цьому, сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не являється достатньою підставою для висновку про наявність в справі підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення апеляційного суду про відшкодування шкоди, завданої протизаконними діями органу державної влади Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області ( в особі ліквідаційної комісії) в розмірі 7 000 грн. та стягнути цю суму з державного бюджету шляхом безспірного списання з рахунку Державного Казначейства України на його користь.

Посилається на те, що підставою для звернення із позовом про відшкодування моральної шкоди стала постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року, якою визнано дії ГУ МВС України в Дніпропетровській області при перерахунку йому пенсії незаконними.

Вказує, що негативні емоції, отримані ним внаслідок тривалого та умисного нерозгляду його звернень стосовно перерахунку його пенсії з врахуванням доплати за нічну зміну перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями ГУ МВС України в Дніпропетровській області, а відтак - завдали йому моральної шкоди.

Вважає, що розмір моральної шкоди у сумі 7 000 грн. є справедливим розміром компенсації після багатьох років знущань.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_1 працював на посаді помічника начальника - оперативного чергового чергової частини Нікопольського РВ УМВС України в Дніпропетровської області.

Наказом УМВС України в Дніпропетровській області від 02 жовтня 2006 року ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у зв`язку з виходом на пенсію.

З 03 жовтня 2006 року пенсійним відділом УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 призначена пенсія, нарахована відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року без врахування доплати за роботу в нічний час у розмірі 35 % посадового окладу.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2013 року визнано незаконними дії ГУ МВС України в Дніпропетровській області щодо нарахування ОСОБА_1 пенсії в порядку ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» від 20 грудня 2005 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції від 04 квітня 2006 року) з розміру грошового забезпечення за останньою посадою перед звільненням з урахуванням усіх надбавок з часу призначення йому пенсії за вислугу років

У постанові від 16 травня 2013 року Вищий адміністративний суд України зазначав, що за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах, повинні застосовуватися положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше, а саме: Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції від 04 квітня 2006 року), яким установлено порядок визначення грошового забезпечення для обчислення пенсій військовослужбовцям та заборонено змінювати положення Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» ( а.с. 49-50 т. 1 ).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2019 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року у справі №182/24/17 скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , яке набрало законної сили.

Визнано протиправною бездіяльність Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (в особі ліквідаційної комісії) щодо не виготовлення ОСОБА_1 для перерахунку пенсії з 01 січня 2008 року довідки про розмір грошового забезпечення з включенням щомісячної додаткової доплати за службу у нічний час в розмірі 35% посадового окладу та ненадання такої довідки про розмір грошового забезпечення з урахуванням доплати за службу у нічний час в розмірі 35% посадового окладу ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області для подальшого перерахунку пенсії з 01 січня 2008 року.

Зобов`язано Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області виготовити (в особі ліквідаційної комісії) та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , для перерахунку пенсії з 01 січня 2008 року з урахуванням щомісячної додаткової доплати за службу у нічний час в розмірі 35% посадового окладу у відповідності до Додатку 26 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 1294.В іншій частині позову відмовлено.

У постанові від 07 листопада 2019 року Третій апеляційний адміністративний суд зазначав, що відповідачами не було надано доказів того, що станом на час виникнення у позивача права на перерахунок пенсії, виплата надбавки за службу у нічний час була припинена чи скасована.

Навпаки, з постанови КМУ №1294 вбачається, що така надбавка станом на 01.01.2008 р. (дата набрання чинності постановою КМУ №1294) була визначена як додатковий вид грошового забезпечення, який виплачується особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ ( а.с. 8-11 т. 1 ).

З огляду на встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 р. у справі №464/3789/17.

Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011 р., Антоненков та інші проти України, №14183/02, від 22 листопада 2005 р.).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача ( постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 ).

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За п. 9 цієї постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції прийшов до переконання про заподіяння моральних страждань позивачу з огляду на неможливість отримання ним відповідної надбавки до пенсії з огляду на противну бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (в особі ліквідаційної комісії), яка ( бездіяльність ) встановлена судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_1 .

При цьому, розмір заподіяної йому моральної шкоди, з врахуванням зазначеного, характеру порушення його прав, глибини та обсягу душевних страждань, які він зазнав і викликаних необхідністю захисту свого немайнового інтересу в судовому порядку, що негативно впливає на фізичний та психічний стан позивача, інших негативних наслідків, які мають істотне значення, вимог розумності, виваженості і справедливості, положень п.п. 2, 3, 9, 10 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» від 31 березня 1995 року, суд другої інстанції вважає за необхідне визначити ці вимоги в розмірі 7 000 грн та покласти її відшкодування на Державу Україна, в особі Державного казначейства України.

Суд апеляційної інстанції також враховує і ту обставину, що позивач звернувся до Європейського суду з прав людини з приводу захисту свого майнового інтересу ( а.с. 20 т. 2 ).

За таких обставин та на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування названих норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, знайшли своє підтвердження при розгляді апеляційної скарги.

Відтак, рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3 п. 5 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215 казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

А тому, доводи відповідачів про необґрунтованість заявлених позовних вимог, на підставі викладеного та на переконання апеляційного суду, не спростовують висновки апеляційного суду про необхідність задоволення заявленого позову у визначеному ним розмірі.

При цьому, апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі Державного казначейства України, Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями органу державної влади скасувати та ухвалити за позовом нове судове рішення про задоволення заявлених вимог.

Стягнути з Держави України, в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю Головного управління МВС України в Дніпропетровській області, в розмірі 7 000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Г.І. Мостова

Є.М. Суханова