ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/375/21 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 305010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

представника відповідача

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2020 року (ухвалене суддею Герчаківською О.Я., повний текст якого складено 28 грудня 2020 року) у цивільній справі № 607/18443/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 25.07.2020 року о 22 год. 35 хв. він керував транспортним засобом марки CHEVROLET Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не порушуючи правил дорожнього руху, був зупинений інспектором УПП в Тернопільській області Гулевським О.Г., який при зупинці не проінформував про конкретну причину зупинки, лише повідомив, що для перевірки документів та зразу став складати постанову про накладення адміністративного стягнення за частиною 2 статті 122 КУпАП у розмірі 425 грн за керування транспортним засобом в темну пору доби без ввімкненого ближнього світла фар. Під час зупинки він звертався на номер екстреного виклику поліції та повідомляв про порушення його прав та із скаргою до начальника УПП в Тернопільській області. Надалі він оскаржив вказану постанову до суду.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року № 607/13174/20 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2875433 від 25 липня 2020 року, якою ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.

Вважає неправомірними: дії інспектора УПП в Тернопільській області Гулевського О.Г. та незаконною складену ним постанову про притягнення до адміністративної відповідальності; бездіяльність начальника та т.в.о. заступника начальника УПП під час надання необґрунтованих відповідей на його звернення та скаргу; дії представника УПП в Тернопільській області під час надання беззмістовних та без належних доказів обґрунтувань у відзиві на його позов від 26.08.2020 року та інших осіб, що прибули за екстреним викликом і не припинили неправомірних дій працівників поліції та інспектора патрульної поліції.

Посилаючись на те, що він більше двох місяців намагався довести свою невинуватість, йому було завдано значну моральну шкоду, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях протягом тривалого часу, викликаних неодноразовими неправомірними діями посадових осіб органів державної влади, приниженням честі і гідності, понесенням моральних затрат у доказуванні своєї правоти у суді, порушення звичного ритму життя та нормальних життєвих стосунків позивач просив стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 8000 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити посилаючись на доводи, зазначені в обґрунтуванні позовних вимог.

Апелянт вказав, що суд не врахував висновків Об`єднаної палати КЦС зазначених у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц про те, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яку в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження.

Судом не враховано, що позивач більше двох місяців намагався довести свою невинуватість, а отже йому було завдано моральну шкоду.

У відзиві на апеляційну скаргу УПП в Тернопільській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення посилаючись на те, що сам по собі факт скасування постанови патрульного поліцейського про притягнення особи до адміністративної відповідальності не може бути самостійною підставою автоматичного виникнення в особи права на отримання морального відшкодування. У даному випадку патрульним поліцейським при тлумаченні закону та оцінюванні фактів і доказів не було допущено навмисних помилок (злого умислу або грубої недбалості), що виключає відповідальність за заподіяння шкоди. У постанові Об`єднаної палати КЦС від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц висновки мотивовані посиланням на норми ЗУ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянином неправомірними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду про те, що у особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок накладення цими органами штрафу у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Патрульна поліція не є органом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи органом досудового розслідування. Закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є свідченням незаконності дій працівника патрульної поліції та підставою для відшкодування моральної шкоди. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 року у справі №522/23048/16-ц. Позивач не довів що йому діями патрульного поліцейського була заподіяна моральна шкода. У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах Оджолан про Туреччини та Надточій проти України зазначено, що встановлення факту порушення є достатньою справедливою компенсацією будь-якої завданої заявнику моральної шкоди. Позивач відповідачем у справі зазначив УПП в Тернопільській області ДПП, однак воно не є юридичною особою, не наділене цивільною процесуальною правосуб`єктністю, а тому не може бути відповідачем у справі.

Представник апелянта в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи за відсутності скаржника, просив апеляційну скаргу задовольнити та при розгляді справи взяти до уваги висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 року у справі №761/24123/19, в якій закріплено презумпцію моральної шкоди.

В судовому засіданні представник УПП в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції апеляційної скарги не визнала, підтримала відзив на апеляційну скаргу та додатково пояснила, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01.10.2020 року, яким скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення на позивача, не встановлено неправомірності дій інспектора УПП в Тернопільській області. Враховуючи те, що відео із реєстратора не давало можливості чітко встановити вид освітлення зовнішніх світлових приладів на транспортному засобі під час руху до його зупинки суд зробив висновок , що відеозапис не фіксує вказаного правопорушення. Вважає, що доведення позивачем своєї позиції при розгляді адміністративної справи та закриття провадження у справі про адміністративне провадження за вказаних обставин є достатньою сатисфакцією у даній ситуації.

Вказала, що УПП в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції не є юридичною особою, а є лише підрозділом Департаменту патрульної поліції, а тому не може бути відповідачем у справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що 25 липня 2020 року старшим лейтенантом поліції УПП у Тернопільській області ДПП Гулевським О.Г. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у виді штрафу в розмірі 425 грн. по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2875433, за те що він 25 липня 2020 року о 22 год. 35 хв. керував транспортним засобом CHEVROLET AVEO, д.н.з. НОМЕР_1 в м. Тернопіль по вул. Вербицького, 2 без ввімкненого ближнього світла фар у темну пору доби, чим порушив вимоги п. 19.1 а) ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст. 122 КупАП.

ОСОБА_1 звертався до УПП в Тернопільській області з приводу незаконності дій інспектора патрульної поліції та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

У листі т.в.о. заступника начальника управління - начальника ВМАЗ Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції від 20 серпня 2020 року №5518/41/33/01-2020, у відповідь на звернення позивача № 25994 від 25 липня 2020 року вказано, що фактів порушення законності та/або дисципліни зі сторони працівників поліції, на чиї дії він скаржився, у рамках проведеної перевірки не встановлено.

28 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Управління патрульної поліції в Тернопільській області Шевчука Б. Б. із скаргою про визнання незаконними дій інспектора патрульної поліції та скасування вищевказаної постанови.

У відповідь на зазначену скаргу позивачу було надано відповідь від 04 серпня 2020 року №А-346/41/33/03-2020 про те, що за результатом проведеної перевірки, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 293 КУпАП, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАМ № 2875433 від 25 липня 2020 року залишена без змін, а скарга без задоволення.

Відтак, ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАМ № 2875433 від 25 липня 2020 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КупАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року №607/13174/20 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2875433 від 25 липня 2020 року, якою ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, закрито.

В ході розгляду судом адміністративної справи №607/13174/20 досліджувався відеозапис, наданий Управлінням патрульної поліції в Тернопільській області ДПП. Суд оцінив цей доказ, зазначивши, що з його змісту слідує, що на місці зупинки транспортного засобу CHEVROLET Aveo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зафіксовано факт увімкнення ближнього світла фар. Однак, встановити вид освітлення зовнішніх світлових приладів (зокрема увімкнення чи не увімкнення ближнього світла фар) на транспортному засобі під час керування таким до його зупинки неможливо, оскільки відео із реєстратора службового автомобіля поліції відзняте з ракурсу бокової (короткий проміжок часу на відео; перпендикулярне розташування автомобіля позивача по відношенню до службового поліцейського автомобіля; досить зачна відстань між ними) та задньої частини керованого ОСОБА_1 автомобіля.

Відтак, суд прийшов до висновку про відсутність належних доказів вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, скасував постанову про накладення адміністративного стягнення.

Підставою для відшкодування моральної шкоди позивач зазначав встановлення рішенням суду порушення законного порядку притягнення його до адміністративної відповідальності внаслідок чого йому було завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях, викликаних неодноразовими неправомірними діями посадових осіб органів державної влади, приниження честі і гідності, перенесенням моральних затрат у доказуванні своєї правоти у суді, порушення звичного ритму життя та нормальних життєвих стосунків.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту заподіяння йому моральної шкоди. Суд зазначив, що скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли відповідачу моральної шкоди.

Колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Відповідно до вимог діючого законодавства шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Вказаною статтею визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

При цьому, як вбачається з тексту статті 1174 ЦК України, для відшкодування особі шкоди за її положеннями, обов`язковою умовою є заподіяння особі шкоди саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень.

В даному випадку суду слід з`ясувати чи були дії інспектора УПП в Тернопільській області Гулевського О.Г. щодо складання постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності незаконними та чи такими діями позивачу було завдану моральну шкоду.

Згідно змісту рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року у справі № 607/13174/20, яким скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 , суд виходив з того, що встановити вид освітлення зовнішніх світлових приладів (зокрема, увімкнення чи не увімкнення ближнього світла фар) на транспортному засобі під час керування таким до його зупинки неможливо, оскільки відео із реєстратора службового автомобіля поліції відзняте з ракурсу бокової (короткий проміжок часу на відео; перпендикулярне розташування автомобіля позивача по відношенню до службового поліцейського автомобіля; досить значна відстань між ними) та задньої частин керованого ОСОБА_1 автомобіля.

Будь-яких доказів, які б підтверджували твердження ОСОБА_1 про те, що він рухався з увімкненим ближнім світлом фар ОСОБА_1 надано не було.

Таким чином суд при розгляді адміністративної справи керувався лише тим, що відсутня можливість встановити факт увімкнення чи не увімкнення ближнього світла фар на транспортному засобі під керуванням позивача виходячи з особливостей здійснення відеозапису, а саме взаємного розташування автомобіля позивача і службового автомобіля поліції.

При цьому слід зауважити і те, що відеозапис працівником поліції вівся у відповідності до керівних документів та був наданий суду.

Таким чином саме по собі, скасування постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності не є свідченням незаконності дій працівника поліції, та підставою для відшкодування моральної шкоди без визнання дій чи рішень працівника поліції незаконними.

Зі змісту рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року у справі № 607/13174/20 не вбачається того факту, що дії працівника поліції визнані незаконними, що виключає можливість для застосування ст. 1174 ЦК України.

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2020 року у справі № 607/13174/20 дії працівника поліції визнані незаконними не були.

При звернення з позовом, позивач обґрунтовуючи моральну шкоду виходив лише з того, що на його думку дії інспектора поліції та інших службових осіб були неправомірними. При цьому ним не наведено, чим саме підтверджується завдання йому моральної шкоди та чим саме позивач користувався при визначенні розміру завданої йому моральної шкоди.

Позивач вказував про те, що йому завдані душевні страждання, приниження честі і гідності, порушення звичного ритму життя та нормальних життєвих стосунків, однак позивач не наводить які саме він зазнав душевні страждання, в чому виразилося його приниження честі і гідності та які нормальні життєві стосунки чи звичний ритм життя були порушені. Не наведено і розрахунку на підставі якого позивач визначим суму завданої йому моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погоджується й колегія суддів, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження незаконності дій відповідачів, а також заподіяння позивачу моральної шкоди.

Крім того, звернення позивача з скаргами до начальника та інших посадових осіб Управління патрульної поліції в Тернопільській області та надання посадовими особами на них відповіді не може вважатися неправомірними діями, оскільки в такий спосіб позивачем була реалізована встановлена законом процедура щодо оскарження вказаної постанови.

Щодо дій представника Управління патрульної поліції в Тернопільській області Лілії Кондрат під час розгляду справи то такі дії не можуть бути визнані незаконними, оскільки представником відповідача реалізовувалися гарантовані йому процесуальні права в рамках розгляду справи, в тому числі на подання відзиву і наведення власних доводів, щодо вимог позивача.

Посилання апелянта на постанову Об`єднаної палати касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №569/1799/16-ц колегія суддів оцінює критично, оскільки у наведеній справі встановлено відмінні обставини від даної справи.

Зокрема судами встановлено, що позивача визнано винним у вчиненні адміністративного порушення (корупційного) постановою Рівненського міського суду від 16 липня 2015 року. При цьому судом касаційної інстанції застосовано Закон України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а нашому випадку постанова про накладення адміністративного стягнення винесена працівником поліції інспектором Управління патрульної поліції в Тернопільській області.

В даному випадку ні працівник поліції, ні Управління патрульної поліції в Тернопільській області не є органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури чи суду, а відтак дія вищевказаного закону на них не поширюється.

Іншою відмінністю справи є те, що позивач перебував під слідством (під час якого здійснювалися слідчі дії, викликали позивача для дачі пояснень) та судом з 21 червня 2015 року (з моменту складання протоколу №2 про вчинення адміністративного корупційного правопорушення) по 21 серпня 2015 року (до моменту винесення постанови апеляційним судом Рівненської області), чого не встановлено у даній справі.

При цьому Верховний Суд наголосив на тому, що моральна шкода завдана саме триваючим провадженням у адміністративній справі, а незаконність дій полягала в ініціації та здійсненні вказаного провадження.

Суд першої інстанції з яким погодився Верховний Суд зазначав про те, що саме складанням та розглядом протоколу про адміністративне правопорушення позивач переніс моральні страждання, які були викликані нервовим напруженням, погіршенням відносин з оточуючими людьми, порушенням нормальних життєвих звязків.

Таким чином, обставини наведеної апелянтом справи не дають підстав зробити висновок про те, що вказане судове рішення Верховного Суду ухвалено у справі з подібними правовідносинами.

Не підлягають застосуванню висновки викладені в постанові Верховного Суду від 10.02.2021 року у справі №761/24143, оскільки обставини встановлені в вказаній справі є відмінними від обставин даної справи. У вказаній справі позивач оскаржував наказ про відрахування його з числа студентів, який було винесено після зарахування його студентом, тривалого навчання та успішного захисту дипломної роботи, підставою для якого було виявлення відсутності екзаменаційного листа про проходження фахового вступного випробування.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що до участі у справі залучено УПП в Тернопільській області, яке не є юридичною особою.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права та зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 грудня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 квітня 2021 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О.

Ходоровський М.В.