Постанова

Іменем України

27 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 485/468/20

провадження № 61-17785св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Сокуренко Наталією Вікторівною, на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2020 року у складі судді: Квєтка І. А.,та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) про визнання договору припиненим внаслідок його виконання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 липня 2014 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір, за яким відповідач надав їй кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 8 400 грн на платіжну картку «Універсальна». Зазначеними коштами позивач користувалася та погашала заборгованість за кредитом. У подальшому, кредитна карта була викрадена невстановленими до цього часу особами та з картки були здійснена оплата товарів та послуг. По цьому факту вона зверталась до органів поліції, але розслідування триває. Про всі ці події відомо АТ КБ «ПриватБанк». Банк почав нараховувати їй неіснуючі відсотки, штрафні санкції у вигляді штрафу та встановив кредитний ліміт у 0,00 грн.

Позивач вказувала, що банк неодноразово надсилав їй вимоги щодо сплати боргу, збільшуючи необґрунтовано суму, та підроблене рішення суду, за яким з неї стягнуто кошти, накладено арешт на її майно та обмежено у праві виїзду за кордон. Довести її заборгованість у судовому порядку АТ КБ «ПриватБанк» не бажає, посилаючись на той факт, що у неї є борг, який зафіксовано в додатку приват 24. Проте, цим додатком вона ніколи не користувалась і не має до нього доступу. Банк, скориставшись, що вона отримує пенсію на іншу картку в АТ КБ «ПриватБанк», в період з 01 жовтня 2017 року до цього часу самостійно знімає з неї кошти на погашення заборгованості. Загалом за період з 01 жовтня 2017 року з її пенсійної картки Банк списав більше 9 000 грн. На цей час ніяких кредитних зобов`язань між нею та відповідачем не існує, але банк наполягає на виконанні договору, за яким на її думку, заборгованість відсутня. Банк порушив відносно позивача вимоги Закону «Про захист прав споживачів». Відповідач на свій розсуд односторонньо змінював умови кредитування, встановлював умови договору та відповідальність за його невиконання, але сам не ніс будь-якої відповідальності за неналежне виконання своїх зобов`язань.

ОСОБА_1 просила:

визнати договір № SAMDNWFC7, укладений між нею та АТ КБ «ПриватБанк» 11 липня 2014 року, таким, що припинений внаслідок його повного виконання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано зобов`язання між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 за кредитним договором № SAMDNWFC7 від 11 липня 2014 року припиненим внаслідок його виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк заперечуючи проти позову, надав розрахунок заборгованості, з огляду на узгоджену в 2008 році сторонами базову ставку, у розмірі 5 494,77 грн та розрахунок заборгованості згідно із діючими тарифами банку відповідно у розмірі 603 051,64 грн. Відповідач до ухвалення судового рішення сплатила 5 494,77 грн суми боргу, заперечуючи проти обрахування суми боргу за підвищеною процентною ставкою, яку сторони не узгоджували. Наданий банком розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 31 травня 2020 року за кредитним договором від 11 липня 2014 року за процентною ставкою 1,9% на місяць, яка існувала на дату підписання анкети-заяви, складається з тіла кредиту й становить 5 494,77грн, оскільки він відповідає умовам укладеного між сторонами договору. Інших складових заборгованості розрахунок не містить. З копії квитанції, наданої позивачем, останньою 16 червня 2020 року сплачено на погашення заборгованості 5 605,00грн. Враховуючи, що позивачем виконані зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором, банком іншого не доведено, позову до суду щодо заборгованості не пред`явлено, суд зробив висновок про обґрунтованість вимог позивача.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення.

Змінено рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2020 року в резолютивній частині: вважати датою кредитного договору 20 травня 2008 року. В іншій частині рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що Умови та правила розуміла позивач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо зміни процентної ставки за користування кредитними коштами. Не надано суду доказів того, що на адресу позивача направлялися виписки з рахунку позивача, де вбачалася б зміна базової ставки. Крім того, Умови та Правила надання банківських послуг банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суд в резолютивній частині помилково зазначив дату договору про надання кредитних послуг як 11 липня 2014 року замість правильної дати 20 травня 2008 року, оскільки як встановлено наданими сторонами доказами датою укладення договору про надання кредитних послуг є саме зазначена дата 20 травня 2008 року. Користування кредитними коштами здійснювалося з рахунку, відкритого відповідно до вказаної заяви. Пластикові картки як електронні платіжні засоби видавалися для користування відкритим раніше картковим рахунком. Видача позивачу 11 липня 2014 року платіжної картки щодо продовження користування кредитними коштами, що обраховувалися на раніше відкритому банківському рахунку, не свідчить про укладення між сторонами нового кредитного договору.

Аргументи учасників справи

У листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, яка підписана представником Сокуренко Н. В., в якій просило: оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції; судові витрати покласти на позивача.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач просив визнати припиненим договір від 11 липня 2014 року, позовні вимоги не змінював та не уточнював, проте суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог. Апеляційний суд не звернув уваги на вимоги частини другої статті 642 ЦК України, згідно якої, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Після зміни відсоткової ставки за кредитом позичальник не звертався до банку для розірвання кредитного договору, а продовжив користуватися кредитними коштами та частково погашав заборгованість, що свідчить про схвалення ним запропонованих банком умов, та прийняття їх до виконання. Суди не дослідили докази у справі, не встановили дійсний розмір заборгованості позивача з урахуванням погоджених сторонами умов кредитування та підвищення відсоткової ставки, що призвело до неправильного вирішення справи та безпідставного визнання договору припиненим. Позивач не пред`являв вимог про визнання припиненим кредитного договору від 20 травня 2008 року, позовні вимоги у встановленому порядку не змінював, однак, суд апеляційної інстанції на це уваги не звернув та прийняв рішення поза межами заявлених позовних вимог. Процентна ставка змінювалась відповідно до умов укладеного кредитного договору. Позивачем не доведено факт належного виконання умов кредитного договору. Оскільки заборгованість за кредитним договором в повному обсязі не сплачена, то зобов`язання є невиконаним і договір не припинено. Наданий розрахунок заборгованості та виписки по кредитному рахунку належним чином судами не вивчені, що призвело до помилкового висновку про визнання договору припиненим внаслідок його виконання. Заборгованість позивача перед банком доводиться умовами кредитного договору, банківською випискою, розрахунком заборгованості станом на 31 травня 2020 року.

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення залишити без змін. Відзив мотивований тим, що суди правильно розглянули справу в порядку спрощеного провадження, оскільки судами встановлено, що нарахована банком заборгованість у розмірі 603 051,64 грн є безпідставно завищеною.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року відкрито: касаційне провадження у справі; в задоволенні заяви АТКБ «ПриватБанк» про зупинення дії рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2020 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року справу призначено справу до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 04 березня 2021 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження:

суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16 та постановах Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 753/10779/16-ц, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц, від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18; від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18;

відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини

Суди встановили, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір.

Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по рахунку.

ОСОБА_1 було видано шість пластикових карток для обслуговування карткового рахунку (договору): 20 травня 2008 року - НОМЕР_1 ; 23 травня 2012 року - НОМЕР_2 ; 23 травня 2012 року - НОМЕР_3 ; 11 липня 2014 року - НОМЕР_4 ; 31 липня 2014 року - НОМЕР_5 ; 25 листопада 2014 року - НОМЕР_6 , строк дії останньої картки до 07/18.

Позиція Верховного Суду

Згідно частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 442/3494/17 (провадження № 61-9944св19) зазначено, що: «за змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують)».

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята статті 263 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

аналіз матеріалів справи свідчить, що позивач просив визнати припиненим договір від 11 липня 2014 року № SAMDNWFC7 (а. с. 3);

банк надав довідку про умови кредитування від 23 червня 2008 року (а. с. 34) та розрахунок заборгованості за договором № SAMDNWFC7 від 11 липня 2014 року (а. с. 34-37);

банк надав довідку про видачу кредитних карток та заяву від 20 травня 2008 року (а. с. 39, 40).;

банк надав виписку по рахунку за різні періоди (а. с. 42-51).

суди під час розгляду справи: не дослідили докази та не надали оцінки доказам, зокрема, заяві від 20 травня 2008 року, довідці від 23 червня 2008 року, розрахунку заборгованості за договором № SAMDNWFC7 від 11 липня 2014 року; не з`ясували які договори були укладені позивачем із банком, та на підставі якого договору позивач звернулася з позовом та просилила захистити її права.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про задоволення позовних вимог.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення не відповідають висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 442/3494/17 (провадження № 61-9944св19). Колегія суддів вважає, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржені рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційних скарг, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка підписана представником Сокуренко Наталією Вікторівною, задовольнити.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року скасувати.

Передати справу № 485/468/20 на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 серпня 2020 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук