Провадження № 2/760/936/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого - судді Шереметьєвої Л.А., за участю секретаря - Фареник А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Управління патрульної поліції в м. Києві, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 46 130, 00 гр. в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка завдана незаконним рішенням та діями посадових осіб органу державної влади.

Посилається в позові на те, що 30 жовтня 2019 року постановою Інспектора Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Радченка Д.М. серії ЕАК №16851137 його було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425, 00 гр. за ч. 1 ст. 126 КУпАП, а саме: керування транспортним засобом Тойота-Пріус, державний номерний знак НОМЕР_1 , о 03 год. 34 хв. по вул. Олени Теліги 26 у м. Києві без водійського посвідчення та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що є порушенням п.2.1 ПДР України.

Зазначає, що 30 жовтня 2019 року о 03:00 год. він на автомобілі своєї дружини ОСОБА_2 віз її до лікарні №9 м. Києва для отримання медичної допомоги у зв`язку з дуже тяжким загостренням жовчнокам`яної хвороби.

Інспектор Управління патрульної поліції в м. Києві Радченко Д.М. безпідставно зупинив транспортний засіб під його керування та наказав надати документи на авто.

На запитання про причини зупинки, відповів, що в автомобілі не працює освітлення.

Зазначає, що особисто перевіряв автомобіль, освітлення працювало, декілька днів потому автомобіль пройшов технічний огляд на станції ТО «ТОЙОТА» без жодного зауваження. Також повідомив, что його дружина знаходиться у дуже тяжкому стані та їй потрібна екстрена медична допомога, до якої залишилося їхати не більше ніж 1 км.

Однак старший лейтенант Радченко Д.М. , всупереч вимогам Закону України «Про Національну поліцію», відмовив у наданні допомоги дружині.

Він повідомив інспектору, що він ветеран МВС, і як офіцер-полковник міліції у відставці, просить його виконати обов`язки поліцейського або надати йому можливість самому завезти дружину до лікарні, а після цього він повернеться.

У відповідь поліцейський став вимагати документи: посвідчення водія, свідоцтво на авто та страховий полюс.

У вказаній ситуації він не відразу знайшов усі необхідні документи.

Після цього поліцейським було складено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, не маючи жодних доказів провини, що і підтвердив 07 вересня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва у своєму рішенні у справі шляхом скасування постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення.

06 листопада 2019 року він оскаржив постанову, однак 04 лютого 2020 року поліцейські, не дочекавшись рішення суду, спрямували постанову для примусового виконання до Оболонського районного ВДВС у місті Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ), яким було відкрито виконавче провадження №61160016.

18 лютого 2020 року він звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом про визнання рішень та дій суб`єкта владних повноважень - Оболонського районного ВДВС у місті Києві протиправними та зобов`язати вчинити певні дії.

06 березня 2020 року на свою заяву про відкликання виконавчого документу отримав від Управління патрульної поліції у місті Києві листа від 03 березня 2020 року №С1876/41/11/4/02-2020 з повідомленням, що вони звернулись до ВДВС Оболонського району у м. Києві з проханням повернути постанову серії ЕАК №1685137 без виконання у зв`язку з її оскарженням в Солом`янському районному суді м. Києва.

17 березня 2020 року та 25 березня 2020 року на заяви про порушення законодавства України працівниками Управління патрульної поліції у місті Києві отримав від керівництва УПП листи, у яких зазначено, що фактів можливих неправомірних дій збоку окремих працівників патрульної поліції не виявлено.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року був частково задоволений його позов.

Визнано протиправними та скасовані прийняті старшим державним виконавцем Оболонського районного ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Барановським Б.В. постанову про відкриття виконавчого провадження від 04 лютого 2020 року ВП №61160016, постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10 березня 2020 року, постанову про арешт коштів боржника від 16 березня 2020 року, постанову про повернення виконавчого документа від 30 травня 2020 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 pоку постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1685137 від 30 жовтня 2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності було скасовано, а справу про адміністративне правопорушення закрито.

30 липня 2020 року набрало законної сили рішення Окружного адміністративного суду, а 08 жовтня 2020 року - рішення Солом`янського районного суду м. Києва.

Виходячи з цього, вважає, що його незаконно було притягнуто до адміністративної відповідальності, що є втручанням у його приватне життя.

Вважає, що неправомірне втручання відповідача в його приватне життя має наслідком спричинення моральної шкоди від душевних страждань, розчарування в діяльності патрульної поліції, несправедливості, власного безсилля, тривалої правової невизначеності, неможливості відчувати себе.

Заявлена моральна шкода складає 46 130, 00 гр.

Зазначає, що він відчував душевні страждання у вигляді почуття провини перед дружиною за те, що він не зміг здолати незаконний тиск поліцейських та терміново доставити її до лікарні, що в подальшому призвело до ще гіршого загострення для її здоров`я та операції по видаленню жовчного міхура, до негативних переживань за здоров`я дружини, до травмування психіки в зв`язку з безпідставною зупинкою авто і незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Вважає, що протиправні дії відповідача доведені судовим рішенням у справі, стали причиною розповсюдження недостовірної публічної інформації про нього.

На підставі цього ДВС заарештувала його банківські рахунки, що призвело до неможливості отримати кредити в АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» у період пандемії та коли дружині зробили операцію по видаленню жовчного міхура на її реабілітацію.

Все це потягнуло за собою розчарування в діяльності державної влади в особі Управління патрульної поліції у місті Києві.

З метою протистояння цьому він намагався двічі попасти на особистий прийом до керівництва Управління патрульної поліції 13 і 14 лютого 2020 року, на що кожного разу отримував відмову.

Зазначає, що в ході захисту свого приватного життя від незаконного втручання з боку підступних правоохоронців, був змушений понести значні грошові витрати за рахунок пенсії для зупинення протиправних дій, відміну безпідставних рішень та відновлення своїх порушених прав.

Так, гроші були витрачені на купівлю паперу для написання документів, на заправку картріджа принтера для друкування заяв і клопотань, копій судових рішень та інше, на поштові витрати для відправлення документів, на Інтернет для пошуку нормативних і документів, судової практики, на паливо для авто для поїздок до МВС, і Управління патрульної поліції, до державної виконавчої служби, до судів.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 25 листопада 2020 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача - Департаменту патрульної поліції отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви в справі 28 лютого 2021 року.

/ а. с. 66 /

Відповідачу був наданий строк для надання відзиву.

15 січня 2021 року відповідач подав до суду відзив, у якому просить у позові відмовити.

Посилається на те, що винесена відносно позивача постанова відповідно до ч. 2 статті 291 КУпАП набрала законної сили саме після вручення її позивачу після винесення 30 жовтня 2019 року, а тому направлення її на виконання було правомірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху підлягає виконанню з моменту її винесення.

Тобто, орган, який наклав адміністративне стягнення, звертає постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху до виконання у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений ч. 1 ст. 307, а саме п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу.

Це спростовує твердження позивача про те, що Управління патрульної поліції направило постанову до Оболонського ВДВС, не дочекавшись розгляду справи про її оскарження, з метою навмисного порушення його прав.

Вважає, що відповідач та його посадові особи діяли на підставі та в межах чинного законодавства щодо звернення постанови до виконання, в зв`язку з чим відсутні будь- які дії, які б могли завдати позивачу моральної шкоди.

Крім того, вважає, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на який посилається позивач, не поширюється на правовідносини, де суб`єктом є інспектор патрульної поліції, зокрема щодо розгляду адміністративної справи та винесення постанови про адміністративне правопорушення.

Зазначає також, що компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме протиправної поведінки, наявності моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювана.

Вважає, що позивач не надав суду жодних доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань Департаментом патрульної поліції та Управлінням патрульної поліції у м. Києві.

Більше того, не обґрунтовано належним чином, з чого він виходив при визначенні розміру суми компенсації за, начебто, спричинену моральну шкоду, не вказано та не доведено, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні, а тому вважає позов штучним, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

20 січня 2021 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що в ході розгляду справи при оскарженні постанови судом було доведено порушення його прав внаслідок притягнення до адміністративної відповідальності при відсутності доказів підтвердження вини.

Таким чином, вважає,що відповідач за відсутністю складу адміністративного правопорушення, притягнув його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.126 КУпАП, що призвело до незаконного втручання в приватне життя, чим і завдано моральної шкоди.

06 березня 2020 року відповідач сам визнав незаконність спрямування постанови до виконавчої служби та відкликав виконавчий документ, про що зазначено в позові.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст.19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Статтею 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Відповідно до ч.2 цієї статті моральна шкода полягає у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна;у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За змістом ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Тобто, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2019 року відносно позивача Інспектором Управління патрульної поліції у м. Києві Радченко Д.М. винесено постанову серії ЕАК № 16851137 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП, за якою його притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425, 00 гр.

За змістом постанови позивач керував транспортним засобом у темну пору доби з вимкненим ближнім світлом фар, не маючи посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

04 лютого 2020 року Управлінням патрульної поліції в м. Києві постанова, в порядку ст.308 КУпАП, була направлена на виконання до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції / м. Київ / для стягнення штрафу в подвійному розмірі.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 pоку постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1685137 від 30 жовтня 2019 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності скасовано, а справу про адміністративне правопорушення закрито.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 червня 2020 року були визнані протиправними та скасовані вчинені старшим державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби документи: постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 61160016; постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, постанова про арешт коштів боржника; постанова про повернення виконавчого документа.

/ а. с. 28 - 29; 35 - 36; 46 - 52 /

Згідно з ч. 1 ст. 1, ч. 3 ст. 19, ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунком 4 ч.1 ст.2 закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У статті 3 Закону визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом ст.4 Закону моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Обгрунтовуючи підстави для звернення до суду позивач посилається на те, що посадові особи відповідача тричі вчинили протиправні дії щодо нього, що підтверджено рішенням суду: безпідставно притягнули його до адміністративної відповідальності, незаконно спрямували оскаржену ним постанову для примусового виконання, керівництво Управління патрульної поліції не надало законної оцінки посадовим особам Управління, які втрутилися в його приватне життя.

Неправомірне втручання в його приватне життя безпосередньо має наслідком завдання йому моральної шкоди від душевних страждань, розчарування в діяльності патрульної поліції, несправедливості, власного безсилля, тривалої правової невизначеності, неможливості відчути себе захищеним від свавілля поліції в Україні.

Протиправне втручання в його приватне життя призвело до порушення ділового та сімейного укладу, яке тривало майже 10 місяців з моменту притягнення до адміністративної відповідальності до винесення судового рішення про скасування постанови.

Він змушений був відвідувати МВС, УПП, виконавчу службу. Йому довелось здійснити 10 зустрічей та телефонних розмов з посадовими особами патрульної поліції, підготувати 10 заяв і клопотань до Міністра МВС, керівництва Національної поліції України, Департаменту патрульної поліції.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/262/18 / провадження № 61-14401св19/, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при застосуванні ст.ст.1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до ст.ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Будь-яких доказів вини відповідача у завданні йому моральної шкоди позивач не надав, обмежившись наданням інформації медичних установ про стан здоров`я дружини та пройдені нею курси лікування.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач не був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу,накладеного поліцейським, оскільки скористався наданим законом правом на оскарження постанови, яка була скасована судом.

Тобто, позивач реалізував передбачене КУпАП та Кодексом адміністративного судочинства України право на оскарження процесуальних рішень уповноваженої посадової особи.

Суд вважає, що сам факт скасування судом постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та закриття судом справи про адміністративне правопорушення не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності інспектора Управління патрульної поліції у розумінні вимог ст. 1176 ЦК України, а тому не тягне обов`язкового наслідку цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що його діями, як посадової особи, йому була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню відпповідачами.

Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 21 жовтня 2020 року в справі № 312/268/18 / провадження № 61-14401 св19/.

Що стосується наданих позивачем до позову документів медичного характеру про стан здоров`я його дружини, суд виходить з того, що вказані документи лише підтверджують наявність захворювання та госпіталізацію в день винесення відносно позивача постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

В свою чергу підставою позову є завдання позивачу моральної шкоди втручанням у приватне життя внаслідок притягненням його до адміністративної відповідальності.

З урахуванням цього суд враховує наступне.

Відповідно до ч.ч.2, 3,4 ст.10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте й сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зазначається про право на повагу до приватного і сімейного життя, а також до свого житла та кореспонденції.

Згідно зі статтею 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року забороняється свавільне чи незаконне втручання в особисте та сімейне життя людини, свавільні чи незаконні посягання на недоторканність житла або таємницю кореспонденції чи незаконні

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.01.2012 року №2-рп/2012 надав офіційне тлумачення ч. 1 та 2 ст. 32 Конституції України, згідно з яким інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повно важень особою, яка займає по

Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно з практикою Європейського суду повага до приватного життя передбачає невтручання держави та інших суб`єктів у прийняття людиною рішення щодо власного життя, і таке втручання повинно бути виправданим.

Обставини, що виправдовують таке втручання, наведені в п. 2 ст. 8 Конвенції.

Приватне життя охоплюється територіальною, комунікативною, інформаційною та тілесною приватністю.

Територіальна приватність встановлює правила втручання в особистий простір особи, наприклад житло або інше володіння даної особи.

Цей вид приватності встановлює правову межу для захисту свого житла, або іншого володіння, забороняє проведення в ньому огляду або обшуку, крім випадків, коли наявне на це вмотивоване рішення суду, або інших випадків передбачених Кримінально-процесуальним Кодексом України.

Комунікаційна приватність передбачає безпечну й конфіденційну передачу інформації від одної особи до іншої через будь-який засіб зв`язку, таємницю листування, телефонних розмов та інших форм зв`язку. Втручання в комунікаційну приватність можливе лише на підставі судового рішення, у випадках які передбачені КПК України.

Інформаційна приватність полягає в захисті персональних даних особи, обмеження доступу, обробки та використання їх іншими суб`єктами.

Тілесна приватність передбачає фізичну недоторканість особи, що полягає в забороні будь-якого дотику до особи поза її волею, а також заподіяння їй тілесної шкоди, регулювання приватності речей, тестування фізичного стану.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, передбачених ст.126 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

З точки зору закону дії Інспектора Управління патрульної поліції при винесенні постанови відносяться до процесу провадження у справі про адміністративне правопорушення і є процесуальною діяльністю посадової особи.

Такі дії посадової особи вчинені відповідно до вимог закону, в межах наданих йому законом повноважень, на виконання цих повноважень та у визначений законом спосіб, на оскарження яких позивач скористався наданим йому законом правом.

При цьому суд вважає, що скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за відсутності доказів вчинення особою порушень Правил дорожнього руху не є підставою для висновку про протиправність дій Інспектора, як суб`єкта владних повноважень, та висновку про завдання моральної шкоди її винесенням.

З урахуванням викладеного вище обґрунтування, суд вважає, що приведені позивачем у позові обставини в спорі з відповідачами не є втручанням у його приватне життя в розумінні вимог ст.32 Конституції України та ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Крім того, приведені позивачем рішення Європейського суду з прав людини, за своїм змістом характеризують інші відносини та підстави для звернення позивачів до суду за захистом, та не можуть бути застосовані до відносин сторін у даному спорі.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно ст.ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За змістом даних норм закону доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів.

Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності.

Звертаючись до суду та посилаючись на загальні норми, які містять у собі посилання на поняття втручання у «приватне життя», позивач не зазначає, які саме дії в розумінні приведених ним у позові норм та проаналізованих вище, є втручанням у його приватне життя та як саме, з урахуванням ст.32 Конституції України та ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, таке втручання вчинялося.

В свою чергу суд, з урахуванням приведеного вище, вважає, що зупинка транспортного засобу під керуванням позивача та винесення відносно нього постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не має елементів втручання в його приватне життя, охоплюється процесуальними діями поліцейського, на вчинення яких він уповноважений законом.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 19,32,56 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 23, 1173, 1174,1176 ЦК України, Законом України «Про Національну поліцію», Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. ст. 12, 13,76-82, 229, 258, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Держави України в особі Управління патрульної поліції в м. Києві, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л .А. Шереметьєва