Постанова

Іменем України

26 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 504/4387/16-ц

провадження № 61-6299св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09 квітня 2019 року у складі судді Барвенко В. К. та постанову Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин та постійного проживання, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що він є онуком ОСОБА_3 (по материнській лінії родинних відносин), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час її смерті він проживав з ОСОБА_3 у садовому будинку і тому вважав, що фактично прийняв спадщину, яка залишилась після смерті баби. Наприкінці 2014 року у нього з сином померлої - ОСОБА_2 виникла конфліктна ситуація, оскільки останній намагався змінити замки у садовому будинку. Він звернувся до керівника об`єднання садоводів «Степове» (далі - ОС «Степове») із заявою про закріплення за ним земельної ділянки і дізнався, що у 2009 році ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері. Оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом видано на ім`я відповідача без урахування його частки у спадщині, а тому воно має бути частково скасовано. Ураховуючи вищезазначені обставини, відповідно до заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив суд: установити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є бабою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 у садовому будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2003 року до часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ); визнати недійсним в Ѕ частині свідоцтво про право на спадщину за законом від 07 липня 2009 року, видане на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на садовий будинок у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 09 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; встановлено юридичний факт, що ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 - рідна баба ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 2003 року по день смерті ОСОБА_3 , у садовому будинку, який розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 ; визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 07 липня 2009 року державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 , а саме, на земельну ділянку, цільове призначення - для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0374, яке зареєстровано у реєстрі за № 1-793 (спадкова справа № 920/09), зокрема, в Ѕ частині, тобто має бути врахована частка ОСОБА_1 ; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, мотивоване тим, що позивачем доведено належними, допустимими та достовірними доказами юридичні факти, що ОСОБА_1 , є рідним онуком ОСОБА_3 ; З 2003 року по день смерті ОСОБА_3 проживав разом із нею в садовому будинку в ОС «Степове». Оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом видано нотаріусом без урахування права ОСОБА_1 на частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 , яка складається із земельної ділянки, площею 0,60 га, цільове призначення - для ведення садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0374, а тому свідоцтво слід визнати частково недійсним. Разом із цим, судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на садовий будинок в порядку спадкування за законом, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів технічного стану садового будинку (техпаспорту), не надано паспорта забудовника, доказів відповідності садового будинку вимогам та правилам забудови.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У травні 2020 року ОСОБА_2 надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року,посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновку, викладеного: у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, відповідно до якої місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами статті 29, частини другої статті 1221 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати частину другу статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен настати на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом; судами не враховано висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 щодо застосування строків позовної давності; у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14. Крім того, надані позивачем документи спростовують висновок суду про те, що ОСОБА_1 дізнався про порушене право тільки в 2015 році і те, що він проживав по АДРЕСА_1. Не зважаючи на те, що в суді встановлена відсутність реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , відсутність житлового будинку або квартири на земельній ділянці АДРЕСА_1, суд помилково встановив факт постійного проживання позивача з ОСОБА_3 за цією адресою, оскільки ОСОБА_3 була зареєстрована і проживала до часу смерті в квартирі АДРЕСА_2 .

Позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції від інших учасників справи до суду не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 08 грудня 2012 року, повторно виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис про народження № 310 від 06 травня 1986 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Білгород-Дністровський, Одеської області; в графі «Мати» вказана ОСОБА_4 , в графі «Батько» - ОСОБА_5 .

26 червня 2013 року на ім`я позивача видано паспорт громадянина України серія НОМЕР_3 ; 05 липня 2013 року здійснено реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , а 25 листопада 2013 року йому присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 4 від 12 лютого 2015 року, який наданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби головного управління юстиції в Одеській області, 08 вересня 1959 року складено актовий запис № 64 про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком якої є ОСОБА_6 , а матір`ю - ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у місті Білгород-Дністровський Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим 08 грудня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському, Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис про смерть № 585.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2009 року за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Даним рішенням суду підтверджено: ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 у місті Доброміль, Дрогобичської (Львівської) області; до реєстрації шлюбу з ОСОБА_9 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , у зв`язку із чим їй було присвоєно прізвище « ОСОБА_9 »; у 1969 році ОСОБА_3 переїхала на постійне місце проживання до села Мирнопілля, Арцизького району Одеської області, де вона з лютого 1970 року розпочала постійно проживати однією сім`єю з ОСОБА_9 а 09 березня 1976 року вони уклали шлюб.

За життя ОСОБА_3 на підставі розпорядження Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області від 25 серпня 2004 року № 760, отримала у власність земельну ділянку, площею 0,060 га, цільове призначення «для ведення садівництва», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0374. Це підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ОД № 012823, який виданий 12 січня 2005 року Комінтернівською районною державною адміністрацією Одеської області, та зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 29.

На вказаній земельній ділянці ОСОБА_3 побудувала садовий будинок, що підтверджено довідкою ОС «Степове» № 10 від 08 січня 2019 року. Даний факт визнаний сторонами у судовому засіданні, а тому доведенню не підлягав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 17 грудня 2008 року, виданим Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1885.

03 березня 2009 року до Восьмої Одеської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 подав ОСОБА_2

07 липня 2009 року державним нотаріусом Четвертої Одеської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на земельну ділянку, площею 0,60 га, цільове призначення - для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0374, яке зареєстровано у реєстрі за № 1-793 (спадкова справа № 920/09).

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтвердили, що: ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 , а ОСОБА_1 - це син ОСОБА_4 ; пізніше ОСОБА_3 вийшла заміж за ОСОБА_14 , і стала « ОСОБА_3 »; ОСОБА_3 є рідною бабою ОСОБА_1 по материнській лінії.

Згідно довідки № 10 від 08 січня 2019 року ОС «Степове» Красносільської сільської ради Лиманського району Одеської області, ОСОБА_1 з 2003 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав із його бабою ОСОБА_3 у садовому будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1 .

Відповідно до медичної довідки КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» від 30 березня 2015 року, ОСОБА_3 15 грудня 2008 року карета швидкої допомоги забрала до лікарні за адресою її мешкання: АДРЕСА_2 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як вбачається із касаційної скарги, рішення судів, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно із частинами першою та другоюстатті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За правилами частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1270 ЦК України встановлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У пункті 211 глави ІІІ розділу 22 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (яка діяла на момент відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 зазначено, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до частини другої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

При цьому, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, правильно дійшли висновку про те, що ОСОБА_1 з 2003 року на день смерті ОСОБА_3 постійно проживав з нею в садовому будинку ОС «Степове».

Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на які вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина перша статті 1261 ЦК України).

Згідно із частинами першою та шостою статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції правильно встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги за законом ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, ОСОБА_1 , який. на час відкриття спадщини постійно проживав разом із ОСОБА_3 , є спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину після її смерті відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

У статті 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, які воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом видано нотаріусом без урахування права ОСОБА_1 на частку у спадщині, яка складається із земельної ділянки, площею 0,60 га, цільове призначення - для ведення садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0374, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійшов обґрунтованого висновку про часткове визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 колегією суддів відхиляються, оскільки вказана постанова прийнята за іншими встановленими судами фактичними обставинами справи згідно наданих сторонами доказів. Отже, з огляду на викладене, доводи касаційної скарги щодо застосування позовної давності є необґрунтованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Колегією суддів також враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Верховним Судом не встановлено порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які є підставою для обов`язкового скасування оскаржуваних судових рішень.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 09 квітня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук