КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1621/2021
справа №755/6137/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Яровенко Н.О.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні квартирою, виселення, вселення, визнання недійсним договору про наміри, відшкодування моральної шкоди, встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

В квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- зобов`язати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ;

- виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення;

- вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір про наміри, укладений 16 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О. та зареєстрований в реєстрі за №743;

- стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 97000 грн. моральної шкоди;

- встановити факт, що ОСОБА_2 з 22 червня 2016 року фактично не проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовує тим, що з 21 червня 1988 року по 19 вересня 2013 року та з 26 грудня 2013 року та по теперішній час місце його проживання зареєстровано у вказаній квартирі.

17 липня 2012 року його матір та дружина взяли участь у приватизації квартири, за ним також було зареєстровано право власності на 1/3 частину квартири та він продовжує залишатися власником цієї частки.

На підставі договору дарування від 21 жовтня 2014 року за ОСОБА_1 зареєстровано право на 1/3 частину квартири, а на підставі договору дарування від 21 вересня 2015 року на іншу 1/3 частину квартири.

В кінці травня 2016 року за місцем знаходження квартири прийшли ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (був представлений як адвокат Стецкова С.І.), ще один невідомий чоловік та почали ламати двері.

З метою недопущення зламу дверей, ОСОБА_2 відчинив їх. Після цього ОСОБА_1 повідомив, що нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживати в цій квартирі.

Між сторонами відбулась конфліктна бесіда, приїжджали працівники поліції, після чого у квартиру занесли розкладне ліжко і в квартирі залишились ОСОБА_3 та ОСОБА_10 .

Останні обшукали квартиру, надягали речі ОСОБА_2 та оглядали кишені, зняли з петель двері в кімнату ОСОБА_2 , повідомивши, що він не має право бути на одинці.

ОСОБА_2 викликав поліцію з приводу перебування сторонніх людей у квартирі та у зв`язку із їхніми діями. Працівниками поліції була проведена роз`яснювальна бесіда.

Наступного дня прийшов ОСОБА_5 та разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_10 залишались проживати у квартирі до 22 червня 2016 року.

Протягом всього часу зазначені особи неодноразово погрожували з метою примусити відмовитися від частки у кватирі, знущалися, принижували, створювали нестерпні умови для життя, не давали спати у власній кімнаті, зачиняли в туалеті, застосовували фізичну силу, наносили удари, вимусили пригнути з балкону другого поверху тощо.

13 червня 2016 року ОСОБА_2 під супроводом ОСОБА_3 був доставлений до офісу ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

При зустрічі ОСОБА_1 повідомив, що знущання продовжаться, якщо він не відмовиться від своєї частки у квартирі.

ОСОБА_1 примусив його написати розписку про отримання 300 доларів США з метою завдатку на купівлю кімнати, але коштів не дав, пояснивши, що це буде гарантією того, що він не передумає і погодиться на умови.

Після цього він, його батько ОСОБА_11 та ОСОБА_1 поїхали оглянути кімнату.

Під тиском ОСОБА_2 дав згоду на запропонований варіант, але наступного дня відмовився. Після цього ОСОБА_5 разом з ОСОБА_3 та ОСОБА_10 продовжили знущання та побиття.

ОСОБА_2 неодноразово звертався до правоохоронних органів, проте ніяких результатів це не дало.

Зазначає, що всі ці події значною мірою вплинули на його психологічний стан.

16 червня 2016 року під загрозою насильства він разом із ОСОБА_1 прибули до нотаріуса та уклали договір про наміри, згідно із яким домовились, що до 01 липня 2016 року між ними буде укладено договір, відповідно до якого ОСОБА_2 передасть ОСОБА_1 1/3 частину вказаної вище квартири, а останній передасть ОСОБА_2 право власності на житлову кімнату площею не менше 10 кв.м у м.Києві, а також частку загальної площі квартири. Договір також містить перелік взаємних дій, які сторони мають вчинити або у разі, якщо така потреба виникне.

Окрім того, під тиском від імені ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_7 16 червня 2016 року була видана довіреність, яку він скасував 24 червня 2016 року.

20 червня 2016 року ОСОБА_3 розпікав на газовій плиті металеву ложку, яку в подальшому притуляв до тіла ОСОБА_2 . Також, у вечері цього дня ОСОБА_5 разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_10 наносили йому удари дерев`яною битою, кулаками та ногами по голові, викручували вуха.

В судовому засіданні 22 червня 2016 року у справі №755/4620/16 щодо визнання шлюбу фіктивним, суддя побачила сліди застосування фізичної сили та викликала поліцію. На цьому судовому засіданні був ОСОБА_7 , який повідомив ОСОБА_1 про його звернення до поліції з приводу нанесених побоїв.

При таких обставинах, ОСОБА_2 не має можливості безпечно повернутися до дому.

23 червня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про злочин, передбачений частиною 1 статті 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження) та розпочато кримінальне провадження №0006895, у якому він є потерпілим.

Окрім того, 10 липня 2017 року звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину, передбаченого частиною 3 статті 355 КК України (примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань).

14 серпня 2017 року разом із своїм представником прибув по місцю знаходження квартири з метою з`ясування про проживаючих осіб та про збереженість речей. У квартирі знаходився ОСОБА_4 , який зателефонував ОСОБА_1 і останній у телефонній розмові заборонив входити до квартири, використовуючи нецензурні слова в бік представника та погрожуючи йому фізичною розправою.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 звернувся до суду із цим позовом.

Моральну шкоду обґрунтовує викладеними підставами позову.

Договір про наміри, укладений 16 червня 2016 року, просить визнати недійсним на підставі статті 231 ЦК України.

Необхідність у встановленні факту обґрунтовує тим, що за період не проживання в квартирі, він не користувався комунальними послугами, відповідно це матиме значення для визначення його зобов`язань за житлово-комунальні послуги.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено:

Зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір про наміри, укладений 16 червня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О., зареєстрований в реєстрі за №743.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 40000 грн. моральної шкоди.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 2819,20 грн. судового збору в дохід держави.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення в частині задоволених вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у їх задоволенні.

Посилається на відсутність доказів, що ним особисто чиняться перешкоди у користуванні квартирою, зазначаючи, що такі докази стосуються інших відповідачів. При цьому вказує, що інші відповідачі є будівельниками, яких він найняв для ремонту квартири, та конфлікти відбуваються з вини самого ОСОБА_2 . У зв`язку із цим вважає рішення суду в частині усунення перешкод таким, що не ґрунтується на доказах.

З приводу обставин потрапляння у квартиру вказав, що після набуття права власності тривалий час телефонував ОСОБА_2 (попередньо з ним не знайомі), але він не відповідав. Оскільки вхідні двері у квартиру також ніхто не відчиняв, то найняв для цього спеціаліста, завчасно повідомивши правоохоронні органи про намір увійти у квартиру. При спробі відкрити замок квартири ОСОБА_2 сам відчинив двері.

Рішення в частині вселення вважає незаконним з тих підстав, що його спілкування з ОСОБА_2 мало порядний характер. З метою врегулювання питання користування квартирою, з огляду на частки кожного, вони вирішили домовитися на взаємовигідних умовах, згідно яких ОСОБА_2 замість належної йому частки отримає у власність інше житло.

Рішення в частині визнання недійсним договору також вважає незаконним, оскільки доказів застосування насильства не установлено. Окрім того, договір про наміри не містить умов, за яких можливо було б стверджувати, що сторона, до якої застосовано насильство, отримує щось на невигідних умовах. Зазначає, що звернення до поліції з приводу тілесних ушкоджень мало місце після укладення договору, при цьому не доведено зв`язку між укладенням договору і спричиненням тілесних ушкоджень. Окрім того, договір укладено саме на вимогу ОСОБА_2 , про що також свідчить його розписка про отримання коштів.

Посилається на безпідставність висновків про стягнення з нього моральної шкоди.

Одночасно вказує, що згідно із рішенням суду у справі №755/8167/17 його позбавили права власності на 1/3 частину квартири у зв`язку із незаконними діями попереднього власника.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що під час розгляду справи судом установлені дійсні обставини справи та не допущено порушень норм процесуального права.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_1 - адвокат Якібчук В.І. доводи апеляційної скарги підтримав.

В судовому засіданні 18 лютого 2021 року позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Кравченко К.М. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

В подальшому позивач та його представник в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Згідно статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглянути справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дйшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що 16 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про наміри, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О. та зареєстрований в реєстрі за №743, предметом якого є врегулювання прав власності сторін на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , якими сторони володіють, а також можуть набути або позбутися в майбутньому. На дату укладення цього договору ОСОБА_1 є власником 2/3 частки вищевказаної кватири: 1/3 частки квартири на підставі договору дарування, посвідченого 21 жовтня 2014 року Скляр О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №2427; 1/3 частки на підставі договору дарування, посвідченого 21 вересня 2015 року Скляр О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №2829; ОСОБА_2 є власником 1/3 частки вищевказаної кватири на підставі Свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого Дніпровською РДА у м.Києві 17 липня 2012 року. Сторони домовилися до 01 липня 2016 року включно укласти договір (договори) міни (купівлі-продажу) частини квартири, за яким ОСОБА_2 передасть у власність ОСОБА_1 1/3 частки кватири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 передасть у власність ОСОБА_2 право власності на житлову кімнату, площею не менше 10 метрів квадратних житлової площі у м.Києві, а також частку загальної площі квартири.

16 червня 2016 року ОСОБА_2 видав довіреність на ім`я ОСОБА_7 , якою уповноважив останнього безоплатно бути його представником строком на 3 роки по 16 червня 2019 року включно. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О. та зареєстрована в реєстрі за №742.

24 червня 2016 року ОСОБА_2 звернуся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дуленко О.О. із заявою про скасування зазначеної довіреності. Заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Садиховим Р.І. та зареєстрована в реєстрі за №937.

Також установлено, що 25 травня 2016 року ОСОБА_1 нотаріально посвідченою довіреністю уповноважив ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 управляти належною йому (2/3 частини) квартою АДРЕСА_1 . Довіреність передбачає широке коло повноважень, в тому числі право нагляду та вільного доступу до квартири.

06 червня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Начальника Дніпровського УП ГУ НП в м.Києві із заявою про забезпечення йому безпеки із збереженням його майна в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки до нього навідуються невідомі йому особи, застосовують до нього фізичну силу, наносять побої та займаються самоуправством.

23 червня 2016 року Дарницьким УП ГУ НП у м.Києві до ЄРДР внесено заяву ОСОБА_2 від 22 червня 2016 року про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України у зв`язку із нанесенням тілесних ушкоджень.

Згідно висновку експерта №1644 від 24 червня 2016 року, складеного Київським міським бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України на підставі постанови слідчого СВ Дарницького УП ГУ НП у м.Києві, виявлено у ОСОБА_2 тілесні ушкодження, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Відповідно до описової частини висновку на багатьох частинах тіла виявлено синці, садна, термічні опіки, що утворились від ударів, ковзання, тертя, розжарених металевих предметів, спричинених орієнтовно за 4-5 днів до проведення цього дослідження.

04 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Начальника Дніпровського УП ГУ НП в м.Києві із заявою про направлення наряду поліції до зазначеної квартири та забезпечення його безпеки при супроводі в квартиру задля можливості забрати частини своїх речей та скласти протокол з переліком основних цінностей та майна, що залишається у кватирі та забезпечити безпеку його повернення в кватиру та від подальшого переслідування.

Необхідність таких заходів обґрунтував тим, що новим власником частини квартири ОСОБА_1 поселено у квартиру сімох агресивно налаштованих чоловіків, якими вчинявся фізичний (знущання, тортури) та психологічний тиск (відбір одягу, майна, ключів) з метою спонукання до продажу своєї частини квартири та на невигідних умовах. Зазначив, що його змусили підписати договір про наміри.

10 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до начальника СВ Дніпровського УП ГУ НП у м.Києві із заявою про вчинення відносно нього злочину (№С-3092), передбаченого частиною 3 статті 355 КК України за фактом примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань за погрозами насильства та із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м.Києві задоволено, зобов`язано слідчого Дніпровського УП ГУ НП у м.Києві виконати вимоги, передбачені статтею 214 КПК України за заявою ОСОБА_2 №С-3092 від 10 липня 2017 року.

11 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Начальника Дніпровського УП ГУ НП в м.Києві із заявою, в якій зазначив, що ОСОБА_1 через найнятих ним осіб, що вселилися в квартиру, здійснює на нього психологічний тиск з метою відчуження ним належної частини квартири та з такими умовами, в яких він не захищений від юридично ризиків залишитись без запропонованої компенсації.

Відповідно до даних витребуваних копій заяв, поданих ОСОБА_2 з 25 травня 2016 року по 22 червня 2016 року до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, копій документів за результатами виїзду працівників поліції за викликом ОСОБА_13 (представник ОСОБА_2 ) за адресою: АДРЕСА_4 установлено, що ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів з таких питань:

30 травня 2016 року - невідомі увірвалися до квартири з битами та хочуть виселити заявника;

02 червня 2016 року - щодо неправомірних дій з боку співвласника квартири. До ЄРДР внесено за №0007763 за частиною 1 статті 129 КК України;

03 червня 2016 року - співмешканці спонукають до відчуження частини квартири, постійно наносять побиття (молотком, паяльником, душать палкою), забирають речі, запирають в туалеті та у ванні. 18 червня 2016 року ОСОБА_2 подана заява про відкликання звернення;

05 червня 2016 року - співмешканці б`ють, застосовують тортури, принижують, беруть його речі. 17 червня 2016 року ОСОБА_2 відкликав цю заяву;

06 червня 2016 року - співмешканці б`ють заявника, виганяють з квартири. 17 червня 2016 року ОСОБА_2 подана заява про відкликання звернення.

Визнаючи недійсним договір, суд першої інстанції виходив з того, що формування волі ОСОБА_2 в момент укладення договору відбувалося із застосуванням насильства.

В частині задоволення вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення, суд виходив з того, що позивач є власником, має право на проживання у квартирі, проте протиправні дії відповідачів перешкоджають цьому.

Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди суд вказав, що у зв`язку із діями ОСОБА_1 позивач зазнав фізичних та психологічних страждань та сума у розмірі 40000 грн. буде достатньою для відновлення душевної рівноваги.

В іншій частині вимог судом відмовлено та сторонами в апеляційному порядку не оскаржується.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини 1 статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80, 81 ЦПК України).

Отже сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Матеріалами справи достовірно установлено, що починаючи з моменту вселення сторонніх осіб у квартиру ОСОБА_2 неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу протиправних дій співмешканців, і хоча деякі з цих звернень були відкликані, зазначене не дає підстав стверджувати про їх безпідставність. Відкликання цих заяв відбулось у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 , як ним зазначено, самостійно вирішив питання, а не у зв`язку із відсутністю подій.

З огляду на обставини, які викладені у заявах ОСОБА_2 до правоохоронних органів, що подавались до моменту укладення попереднього договору (зокрема, 30 травня 2016 року, 02 червня 2016 року, 03 червня 2016 року, 05 червня 2016 року, 06 червня 2016 року, 07 червня 2016 року) у співвідношенні із тим фактом, що вселення сторонніх осіб відбулось за ініціативи співвласника ОСОБА_1 , апеляційний суд відхиляє доводи скаржника в тій частині, що ним особисто не чиняться ОСОБА_2 перешкоди в користуванні квартирою.

Доводи скаржника в тій частині, що інші відповідачі є будівельниками, апеляційний суд ставить під обґрунтований сумнів, оскільки таке твердження не підтверджено жодними доказами, натомість ОСОБА_1 довіреністю від 25 травня 2016 року наділив цих осіб широким колом повноважень, що очевидно не є характерним для даного виду правовідносин.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Отже зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди позивачеві у користування квартирою є належним способом відновлення порушеного права.

Окрім того, наведені вище докази у їх сукупності підтверджують застосування до ОСОБА_2 погроз та наявність вірогідності виконання цих погроз з урахуванням фактичних дій щодо вселення в квартиру групи сторонніх осіб. При цьому за наявності конфлікту з приводу здійснення права власності, вказане може поза розумним сумнівом свідчити про те, що ця група чоловіків використовується як інструмент тиску з метою досягнення певних наслідків іншого співвласника.

Зібрані у справі докази, як до посвідчення договору, так і після, дають можливість дійти висновку, що ОСОБА_2 тривалий час перебував під страхом застосування до нього сили, фізичного та психологічного насильства. Отже у цій справі недійсність правочину пов`язаний із комплексом неправомірних дій, які здійснили безпосередній вплив на формування волі ОСОБА_2 на укладення договору. Фактично можна констатувати, що воля ОСОБА_2 була направлена на уникнення несприятливих наслідків, відтак воля такої особи не повинна породжувати зобов`язання.

Доводи скаржника в тій частині, що оспорюваний договір не містить невигідних для ОСОБА_2 відхиляються апеляційним судом, оскільки за умовами цього договору не визначено конкретне житлове приміщення, яке планується передати у власність ОСОБА_2 замість належної йому частки квартири, отже відсутні підстави уважати про те, що він буде забезпечений рівноцінним житлом. Натомість такі умови договору, як обов`язок ОСОБА_2 спрямувати до правоохоронних органів заяву про відсутність претензій до права власності ОСОБА_1 , виступати на боці ОСОБА_1 у можливих спорах щодо оскарження права власності ОСОБА_1 свідчать про обмеження особи у вільному використанні своїх прав та завчасне спрямування певних дій на користь й в інтересах ОСОБА_1 .

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання Договору про наміри від 16 червня 2016 року недійсним на підставі статті 231 ЦК України, оскільки доведено факт застосування до сторони цього договору ОСОБА_2 тиску з боку іншої сторони та з боку третіх осіб; вчинення правочину проти своєї справжньої волі; наявність причинного зв`язку між застосованим тиском і укладенням договору, який оспорюється.

Одночасно підлягає відшкодуванню завдана моральна шкода, така шкода відшкодовується за рахунок іншої сторони правочину, критерії її спричинення ґрунтуютьсяна загально прийнятих уявленнях про негативні події, їх ступінь та наслідки, вплив на дисбаланс у звичний спосіб життя, порушення душевної рівноваги, необхідність докладання зусиль для їх відновлення та супутні цьому переживання, а також з урахуванням вини заподіювача шкоди.

Сутність компенсації моральної шкоди як способу захисту цивільних прав полягає у покладенні на правопорушника юридичного обов`язку компенсувати потерпілому втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, спричинених порушенням його блага і прав, а головна мета такої компенсації - надання можливості потерпілій особі за її допомогою відновити втрачену душевну рівновагу, певною мірою пом`якшити заподіяні переживання.

Апеляційний суд погоджується із визначеним судом розміром на відшкодування завданої моральної шкоди та уважає, що цей розмір відповідає вимогам розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини ОСОБА_1 у заподіянні моральної шкоди відхиляються апеляційним судом, оскільки згідно положень статті 231 ЦК України шкода відшкодовується за рахунок іншої сторони правочину.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, апеляційним судом не установлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 квітня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова