КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/7292/2021 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частину спільного сумісного майна,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г., про визнання права власності на частину спільного сумісного майна подружжя.

Позов мотивувала тим, що з 01 грудня 1979 року вона і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу на підставі ордеру подружжя отримало у Житлово-будівельному кооперативі «Арсеналець-26» (далі - ЖБК «Арсеналець-26») однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Пайовий внесок в розмірі 6 348,00 крб сплачувався частками зі спільного сімейного бюджету протягом перебування позивача у шлюбі із ОСОБА_5 до липня 1992 року.

13 липня 1993 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був розірваний.

13 січня 2010 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на зазначену квартиру.

Оскільки квартира є однокімнатною, позивач з колишнім чоловіком не бачили сенсу у її поділі і хотіли зберегти її для дочки, яка повинна була її успадкувати.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, а до спадкової маси, крім іншого, увійшла спірна квартира. Заяви про прийняття спадщини подали спадкоємці першої черги ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Позивач звернулась до спадкоємців щодо визнання ними її частки у спільному сумісному майні, але ОСОБА_3 та ОСОБА_4 її право заперечили.

З огляду на викладені обставини ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна подружжя - квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції 05.08.2019 ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість оскільки винесено з порушенням норм процесуального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалення незаконного по суті рішення, просила скасувати рішення суду першої інстанції.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про застосування строку позовної давності.

Зазначена позиція суду повністю суперечить вимогам зазначених норм матеріального права, правовим висновкам Верховного Суду та матеріалам справи.

Норми права передбачені ст.76 ЦК України (1963 р.) та ст. 261 ЦК України пов'язують початок перебігу строку позовної давності з дня виникнення права на позов.

Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що за життя ОСОБА_5 між ним та позивачем по справі виникали спори з приводу спірного нерухомого майна, а отже і перебіг строку позовної давності для позивача не розпочинався.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції взагалі невірно визначив природу позову, а отже взагалі безпідставно послався на вимоги ч. 3 ст. 29 КпШС та ст. 72 СК України щодо встановлення строку позовної давності до вимог про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Вважає, що спір виник вже після смерті ОСОБА_5, із його спадкоємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які не визнають права позивача на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1.

Вважає, що строк позовної давності для пред'явлення позовних вимог саме до спадкоємців не минув, оскільки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку із викладеним у суду взагалі були відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності як підстави для відмови у позові.

Апелянт зазначає, що позов фактично не знайшов свого вирішення, оскільки суд першої інстанції, з одного боку, визнав спірну квартиру спільною сумісною власністю померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_1, а з іншого - відмовив у визнанні її права на частину цього спірного майна, чим фактично унеможливив видачу усім спадкоємцям свідоцтва на їх частку спадщини, оскільки частка майна, яка належала покійному ОСОБА_5 лишилась невизначеною, у той же час позивач ОСОБА_1 продовжує бути співвласником зазначеної квартири без визначення своєї частки.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 було відмовлено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року задоволена касаційна скарга ОСОБА_1, постанова Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року скасована і справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання апелянт ОСОБА_1 не з'явилась. Судова повістка повернулись із зазначенням, що за вказаною адресою адресат відсутній. Іншої адреси ОСОБА_1 суду не повідомила, отже в силу вимог ст. 131 ЦПК України вважається належним чином повідомленою.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась. Судова повістка повернулись із зазначенням, що за вказаною адресою адресат відсутній. Іншої адреси ОСОБА_2 суду не повідомила, отже в силу вимог ст. 131 ЦПК України вважається належним чином повідомленою.

ОСОБА_3 та її представник заперечували проти апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 01.12.1979 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилася дочка ОСОБА_2 відповідач по справі (а.с. 58).

06.01.1986 ОСОБА_5 вступив до ЖБК «Арсеналець-26».

Згідно з ордером на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу № 066189 від 03.02.1988, виданим на підставі рішення загальних зборів ЖБК «Арсеналець-26», затвердженого рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 21.12.1987 № 1215, ОСОБА_5 була надана однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 43).

09.02.1988 ОСОБА_5 зареєстрував своє місце проживання за вищевказаною адресою (а.с. 49).

В період з січня 1986 р. по липень 1992 року ОСОБА_5 перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 сплатив грошові кошти в сумі 6348 карбованців, що становить повний розмір паєнакопичення, що підтверджується довідкою ЖБК «Арсеналець-26» від 27.06.2017 № 64 та платіжними документами (а.с. 9, 45-47).

13.07.1993р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був розірваний (а.с.8).

На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 28.12.2009 № 1978-С ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру (а.с. 51).

27.01.2010 ОСОБА_5 зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, яке було зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна за реєстровим № 799/33811.

25.04.2014 було зареєстровано шлюбі між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 відповідачем по справі. (а.с. 42).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с. 11).

Заповіту щодо майна на випадок своєї смерті ОСОБА_5 не залишив.

Право на спадкування усього належного йому майна одержали спадкоємці за законом - дружина ОСОБА_3, батько ОСОБА_4, та дочка ОСОБА_2, які звернулися до нотаріуса із заявами про вступ у спадщину (а.с. 12).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира, яка була набута в період зареєстрованого шлюбу позивача з ОСОБА_5 і пайовий внесок за яку був сплачений під час їх шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Проте, вважаючи, що перебіг позовної давності у спірних правовідносинах розпочався з дати розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, тобто з 13 липня 1993 року, а вимога про визнання права власності на частину спільного сумісного майна пред'явлена 09 жовтня 2017 року (через більш ніж 24 роки після розірвання шлюбу) з пропуском позовної давності.

Враховуючи, що ОСОБА_3 заявила про застосування позовної давності, суд, визнаючи суб'єктивне право позивача на половину спірної квартири, на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України відмовив у задоволенні позову за спливом позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (чинного на момент набуття спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Установивши, що спірна квартира, яка була набута в період зареєстрованого шлюбу позивача з ОСОБА_5 і пайовий внесок за яку був сплачений під час їх шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ця квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм, викладених у постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 зроблено висновок, що «згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».

Доказів, які б свідчили, що за життя ОСОБА_5 між ним та позивачкою виник спір з приводу нерухомого майна (квартири), відповідачі не надали, а суд першої інстанції таких обставин не встановив.

За таких обставин, суд першої інстанції, неправильно встановив дату початку перебігу позовної давності та дійшов помилкового висновку про початок її перебігу з 13 липня 1993 року у день розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5, а тому безпідставно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову із підстав спливу позовної давності.

Також апеляційний суд не може погодитись із доводами відповідачки ОСОБА_3 про те, що позовна давність почала свій перебіг з дати отримання ОСОБА_5 свідоцтва про право власності на квартиру, а саме з 27 січня 2010 року, оскільки оформлення права власності на одного із співвласників не порушує право власності іншого із співвласників до виникнення між ними спору щодо володіння, користування та розпорядження власністю. Як встановлено в судовому засіданні, такого спору між позивачкою та ОСОБА_5 за його життя не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що обставини, які суд вважав встановленими не були доведені в судовому засіданні, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року у даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частину спільного сумісного майна задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину кв.АДРЕСА_1 загальною площею 38,0 кв.м., житловою площею - 17.3 кв.м.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач

Судді: