КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№22-ц/824/4639/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2021 року місто Київ

справа №757/41843/20-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Бусик О.Л., повний текст рішення складено 24 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з держави Україна в особі Кабінету Міністрів України в рахунок відшкодування заподіяної йому шкоди 190 000 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 12 червня 2014 року між ним та ПАТ «Старокиївський банк» укладено договір банківського рахунку №8601 та договір банківського вкладу №06/1277-2014, відповідно до умов якого банк відкрив йому вкладний рахунок, на який він вніс грошові кошти у розмірі 190000 грн.

Вказував, що отримавши інформацію про те, що банк може стати банкрутом, він з жовтня 2014 року неодноразово звертався до працівників банку щодо повернення коштів, однак відповіді не отримав.

Зазначав, що на його подальші заяви працівники банку повідомили, що у зв`язку з постановою правління Національного банку України від 11 вересня 2014 року №563 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №92 від 17 вересня 2014 року про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Старокиївський банк» та призначення Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк», а для отримання коштів вкладники з 25 вересня 2014 року до 04 листопада 2014 року включно могли звернутись до установ банку-агента Фонду ПАТ «Банк «Київська Русь».

Посилався на те, що він, звернувшись до Фонду отримав відповідь про те, що договір, який він уклав з ПАТ «Старокиївський банк» є предметом кримінального провадження і виплати за цим договором призупинено.

Вказував, що вважаючи такі дії Фонду протиправними, він звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Зазначав, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2015 року у задоволенні його позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 рокускасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2015 року та прийнято нову, якою його позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» щодо визнання нікчемними укладених договорів між банком та ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано наказ Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» в частині, що стосується ОСОБА_1 ; визнано протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» щодо невключення ОСОБА_1 до повного переліку вкладників ПАТ «Старокиївський банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року в частині визнання протиправними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» щодо визнання нікчемними укладених договорів між банком та позивачем; визнання протиправним та скасування наказу Уповноваженої особи Фонду в частині, що стосується позивача скасовано. Провадження по справі в цій частині закрито. В іншій частині постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року залишено без змін.

Посилався на те, що усерпні 2019 року вінзвернувся до Фонду для виплати гарантованої суми відшкодування за вкладом, однак у грудні 2019 року Фонд листом повідомив про те, що ПАТ «Старокиївський банк» ліквідовано, а вимоги кредиторів, що були незадоволені у зв`язкуз недостатністю майна, вважаються погашеними і повноваження Фонду, як ліквідатора ПАТ «Старокиївський банк» припинено.

Вказував, що Фонд, як державна установа, діючи в інтересах Держави прийняв рішення не вплачувати належні йомукошти за депозитним вкладом.

Вважає,що Держава сприяла дисбалансуванню банківської системи України та позбавила його права отримати кошти за банківським вкладом за судовим рішенням, а тому саме Держава в особі Уряду має відповідати за заподіяні йому збитки.

Зазначав, що саме Кабінет Міністрів України, як центральний орган виконавчої влади, що спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, який є відповідальним за здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, за виконання Конституції і законів України, за забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики у державі - має бути відповідачем від імені Держави України за цим позовом.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення вказаних вимог.

В обґрунтування скарги посилався на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що він звернувся із позовом не до окремо взятого державного органу, а до Держави України в цілому, як доцілісної державно - правової системи, цілісного і багатопроявного суб`єкта.

Вважає, що суб`єктом порушення його конституційних прав є саме Держава Україна, а не окремо Кабінет Міністрів України. В даному випадку Кабінет Міністрів України є Урядом, який здійснює представницькі функції щодо порушень, заподіяних Державою Україна.

Вказував, що він вбачає в діяльності Держави, яку уособлює і представляє Уряд України порушення ст.ст.3, 21, 41Конституції України, ст.ст.6, 13 Конвенції із захисту прав людини і основоположних свобод та порушено ст.1 Протоколу 1 до Конвенції із захисту прав людини і основоположних свобод.

Зазначав, що саме Держава в особі її Уряду має відповідати за заподіяні йому збитки, спричинені відсутністю належної регуляторної політики у банківському секторі та відсутністю у Державі злагодженого механізму судового захисту порушених прав.

Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.

Представник позивача у судове засідання призначене на 27 квітня 2021 року о 17.50 год. не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

При цьому, представник позивача у судових засіданнях 16 березня 2021 року та 06 квітня 2021 року надавав пояснення по доводам апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач та треті особи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справи у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, що внаслідок відсутності належної регуляторної політики на банківському ринку з боку Держави в особі Кабінету Міністрів України йому завдано майнову шкоду в сумі 190000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 червня 2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського рахунку №8601, відповідно до умов якого банк за заявою клієнта відкриває банківський поточний (на вимогу) рахунок клієнта № НОМЕР_1 у гривні та здійснює за ним операції згідно діючого законодавства України, нормативно-правових актів Національного банку України та чинних Умов здійснення операцій за рахунками фізичних осіб нормативно-правових актів Національного банку України та чинних Умов здійснення операцій за рахунками фізичних осіб в ПАТ «Старокиївський банк».

12 червня 2014 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу №06/1277-2014, за умовами якого банк відкрив вкладнику вкладний (строковий) рахунок № НОМЕР_1 «Надійний» у гривні, а вкладник вніс на відкритий рахунок кошти у розмірі 190000 грн., строком до 12 липня2014 року, з процентноюставкоюза договором 8 % річних.

Пунктом 2.2 договору банківського вкладу визначено, що сплата нарахованих процентів за вкладом здійснюється в кінці терміну шляхом їх перерахування на поточний рахунок клієнта №НОМЕР_1 відкритий у банку.

06 жовтня 2014 року позивач подав до Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк», в якій просив повідомили йому причину за якою його дані не внесені до списку фізичних осіб на відшкодування коштів згідно програми Фонду гарантування вкладів та внести в реєстр його дані.

Листом від 10 листопада 2014 року вих. №694/С9-02 Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк»повідомила позивача про те, що враховуючи наявність фактів вчинення працівниками та клієнтами банку дій, спрямованих на неправомірне отримання від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами, прийнято рішення про зупинення відповідних виплат та перерахувань. Даною відповіддю також повідомлено, що договір банківського рахунку №8601 від 12 червня 2014 року та договір банківського вкладу №06/1277-2014 від 12 червня 2014 року є предметом кримінального провадження №0000367 і визнані банком нікчемними відповідно до ч.ч.2, 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Оскільки дії Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк»позивач вважав протиправними, останній звернувся із позовом до Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк», ФГВФО про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2015 року у справі №826/8054/15 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 серпня 2015 року та прийнято нову, якою його позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» щодо визнання нікчемними укладених із позивачем договору банківського вкладу №06/1272-2014 від 12 червня 2014 року, договору банківського рахунку №8598 від 12 червня 2014 року.

Визнано протиправним та скасовано наказ Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» №61 від 29 серпня 2014 року в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Визнано протиправними дії Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» щодо невключення ОСОБА_1 до повного переліку вкладників ПАТ «Старокиївський банк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО.

Зобов'язано Уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» надати ФГВФО додаткову інформацію про вкладника ОСОБА_1 , якому необхідно здійсними виплату відшкодування за вкладом в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок ФГВФО.

Постановою Верховного Суду від 14 серпня 2019 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року скасовано в частині задоволення вимог про визнання протиправними дій Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» щодо визнання нікчемними укладених із позивачем договору банківського вкладу №06/1272-2014 від 12 червня 2014 року, договору банківського рахунку №8598 від 12 червня 2014 року; визнання протиправним та скасування наказу Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» №61 від 29 серпня 2014 року в частині, що стосується ОСОБА_1 та провадження по справі в цій частині закрито. В іншій частині постановуКиївського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року залишено без змін.

У серпні 2019 року позивач звернувся до ФГВФО з вимогою виконати рішення судів України та відшкодування коштів за вкладом за рахунок ФГВФО.

Однак, у грудні 2019 року ФГВФО листом повідомив позивача про те, що ПАТ «Старокиївський банк» ліквідовано, а вимоги кредиторів, що були незадоволені у зв`язку з недостатністю майна, вважаються погашеними і повноваження Фонду, як ліквідатора ПАТ «Старокиївський банк» припинено.

Звертаючись до суду з даним позовом та пред`являючи позовні вимоги до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, позивач посилався на те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, як державна структура діючи в інтересах Держави домігся своїх цілей, позбавивши його права і можливості отримати свої кошти за депозитним вкладом.

Вказував на те, що відсутність належної регуляторної політики на банківському ринку з боку держави та відсутність чіткої налагодженої роботи державногомеханізму, як регулятора суспільних відносин у державі, призвело спочатку до незадовільної роботи банківської системи і як наслідок неможливість отримання ним своїх вкладних депозитних коштів, чим було завдано йому шкоди.

Зазначав, що внаслідок невиконання державним органом - Фондом гарантування вкладів фізичних осіб судових рішень у справі за його позовом; внаслідок необгрунтовано довгих судових тяганин; внаслідок створення Державою умов, де Держава може позбавляти майна (коштів) її громадян в державно-шахрайський спосіб без будь-якої відповідальності за діяльність таких державно-шахрайських органів; внаслідок антинародної роботи державних органів, зокрема: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, судових та правоохоронних органів, спрямованої на умисне позбавлення власності громадян України він вбачає в діяльності Держави в особі Уряду України, порушення статей 3, 21, 41 Конституції України, статей 6, 13 Конвенції із захисту прав людини і основоположних свобод та статті 1 Протоколу 1 до Конвенції із захисту прав людини і основоположних свобод.

Посилався на те, що саме Кабінет Міністрів України, як центральний орган виконавчої влади, що спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади, який є відповідальним за здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, за виконання Конституції і законів України, за забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики у державі - має бути відповідачем від імені Держави України за цим позовом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невід'ємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини неодноразово робив висновок, що право на суд було б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, аби остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній із сторін.

Устатті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до статтей 21, 41 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Частиною першою статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за незаконні дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності держави за неправомірні діяння посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до положень ст.6 Конституції України державна влада в України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Метою функціонального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову (ст.6 Конституції України) є розмежування повноважень між різними органами державної влади та недопущення привласнення повноти державної влади однією з гілок влади (п.2 рішення Конституційного Суду України від 24 червня 1999 року № 6-рп/99).

Для гарантування конституційного порядку, нормального функціонування держави з метою утвердження прав і свобод людини і забезпечення гідних умов життя Конституція України передбачає структуровану, багаторівневу, ієрархічну систему органів державної влади, які наділені відповідною компетенцією, мають свій предмет відання та владні повноваження. Здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову передбачає що кожний орган державної влади має належати до однієї з гілок влади (законодавчої, виконавчої та судової) або мати особливий статус, окремо визначений Основним Законом України. Основним Законом України передбачено обов'язковість існування одних органів державної влади і можливість утворення інших, чітко визначених суб'єктів і порядок формування кожного органу державної влади, сферу його діяльності та/або предмет віддання (п.3.2 рішення Конституційного Суду України від 13червня 2019 року №5-р/2019).

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.113 Конституції України Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Статтею 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» унормовано, що діяльність Кабінету Міністрів України грунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 116 Конституції України Кабінет Міністрів України:

1) забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України;

1-1) забезпечує реалізацію стратегічного курсу держави на набуття повноправного членства України в Європейському Союзі та в Організації Північноатлантичного договору;

2) вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина;

3) забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування;

4) розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України;

5) забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об'єктами державної власності відповідно до закону;

6) розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання;

7) здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю;

8) організовує і забезпечує здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи;

9) спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади;

9-1) утворює, реорганізовує та ліквідовує відповідно до закону міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, діючи в межах коштів, передбачених на утримання органів виконавчої влади;

9-2) призначає на посади та звільняє з посад за поданням Прем`єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України;

10) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Таким чином, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені, зокрема, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Відповідно до частини першої, другої, сьомої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виконання зобов'язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов'язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Фонд гарантує відшкодування коштів за вкладом, який вкладник має в банку, що в подальшому реорганізувався шляхом перетворення, на тих самих умовах, що і до реорганізації.

Фонд завершує виплату гарантованих сум відшкодування коштів за вкладами у день подання документів для внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб запису про ліквідацію банку як юридичної особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №761/10730/18 вказано, що гарантії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є гарантіями держави, передбаченими Законом України «Про систему гарантування вкладів». Для виконання Фондом відповідних зобов'язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб'єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

Правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної сумі мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом.

На державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність дій органів державної влади та посадових осіб, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Згідно з пунктом 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі №553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.

Аналогічні висновки містяться і у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі №610/381/19.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що даний позов було пред`явлено ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на підставі статті 1173 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої в результаті неправомірних дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, створеного з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та наділеного владними управлінськими функціями.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №826/8054/15 ОСОБА_1 є вкладником у розумінні приписів статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вклад розміщено на рахунку в ПАТ «Старокиївський банк» до запровадження тимчасової адміністрації, а тому останній підпадає під дію гарантій відшкодування коштів за вкладом на підставі статті 26 вказаного Закону. Отже, позивач є особою, яка набула право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що Фонд, не виплативши позивачу кошти за вкладом в ПАТ «Старокиївський банк» за рахунок Фондудопустив порушення його прав щодо володіння майном, яке належить ОСОБА_1 .

Разом з тим, позивачем не наведено, а судом не встановлено, що діями та/або бездіяльністю Кабінету Міністрів України позивачу була спричинена шкода та порушені його права з підстав невиконання Фондом обов`язку виплатити ОСОБА_1 , як вкладнику, гарантовану суму коштів за рахунок Фонду.

Відтак, виходячи з аналізу підстав і предмету позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту протиправності дій та/або бездіяльностіКабінету Міністрів України, внаслідок яких йому було завдано шкоди на суму неповернутоговкладу, внесеногодо ПАТ «Старокиївський банк», адже в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин.

А тому підстав для стягнення з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України 190000 грн. на відшкодування майнової шкоди колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що він звернувся із позовом не до окремо взятого державного органу, а до Держави України в цілому, як доцілісної державно - правової системи, цілісного і багатопроявного суб`єкта та що суб`єктом порушення його конституційних прав є саме Держава Україна, а не окремо Кабінет Міністрів України колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з позовом саме до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України.

Вимог до держави Україна в особі Фондугарантування вкладів фізичних осіб як державної установи, яка є самостійною юридичною особою, а отже, в силу вимог закону, несе самостійну цивільно-правову відповідальність у випадку встановлення факту порушення прав інших осіб позивач не заявляв.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 грудня 2020 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: