13.04.2021 Єдиний унікальний № 371/1659/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року м. Миронівка

ЄУН 371/1659/18

Провадження № 2/371/4/21

Миронівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Капшук Л.О.,

за участі:

секретаря судових засідань Сахненко О.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Ткаченка С.О. ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на ті обставини, що 19 грудня 2010 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики грошей, про що відповідач власноручно написала розписку від 19 грудня 2010 року та передала йому.

Згідно з умовами договору позики, відповідач взяла у нього в борг 6 000,00 доларів США та зобов`язалася повернути вказану суму в 2015 році. Позику відповідач повернула частково, сплативши 1 000,00 доларів США. Решту суми позики в розмірі 5 000,00 доларів США відповідач не повернула, свої зобов`язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав.

Просив стягнути з відповідача 137250,00 грн. боргу за договором позики, що еквівалентно 5000,00 доларів США станом на день звернення до суду.

Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи

Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області Капшук Л.О. від 04 квітня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області Капшук Л.О. від 01 жовтня 2019 року за заявою відповідача ОСОБА_3 постановлено справу призначити до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Миронівського районного суду від 21 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Миронівського районного суду від 28 січня 2020 року явку відповідача ОСОБА_3 в судове засідання для дачі особистих пояснень визнано обов?язковою.

Аргументи учасників справи

Під час розгляду справи позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Надаючи пояснення по суті справи, повідомляв суперечливі відомості щодо дати надання позики відповідачу та її розміру.

Пояснив, що 19 грудня 2010 року відповідач приїхала до нього з матір?ю та просили позичити 6000, 00 доларів США. Для гарантування повернення коштів між ним та матір?ю відповідача ОСОБА_5 було підписано попередній договір про продаж в майбутньому земельної ділянки, ціну договору визначили в сумі 40 000, 00 грн., що еквівалентно 5 000, 00 доларам США. Йому були передані документи на земельну ділянку, він отримував орендну плату за неї в грошовій та натуральній формі. Вказана сума складається з сум, позичених відповідачкою раніше. Зокрема відповідачу передано було раніше 1000,00 доларів, потім 3 000,00 доларів, а 19 грудня 2010 року - 2000,00 доларів США. Розписки на суми в 1 000,00 та 3 000,00 доларів США у нього були, 19 грудня 2010 року всі розписки анулювали і написали одну на загальну суму 6000,00 доларів США. Приблизно через чотири роки після цього (десь в 2014 році) батьки відповідача повернули 1000,00 доларів США в рахунок погашення позики, про що він написав розписку в той день, коли віддавалися кошти. Щодо датування розписки про повернення коштів в сумі 1 000,00 доларів США 2009 роком пояснив, що вказана розписка була написана про повернення іншої суми позики, яка не відноситься до цього спору.

Згодом на запитання представника відповідача ОСОБА_4 та представника позивача Ткаченка С.О. надавав пояснення, що кошти в сумі 5 000,00 доларів США позичав відповідачу протягом 2010 року двома сумами по 2000,00 доларів США та безпосередньо 19 грудня 2010 року - 1000,00 доларів США. Батьки відповідача передали 1000,00 доларів США в рахунок погашення попередніх позик відповідача.

На запитання представника позивача Ткаченка С.О. позивач пояснив, що відповідач загалом позичила 6000,00 доларів США протягом 2006 -2010 років. Батьки відповідача в рахунок погашення суми боргу відділи 1000,00 доларів США в 2009 році.

На пропозицію суду 13 квітня 2021 року надав додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що фактично відповідачем отримано від нього за договором позики від 19 грудня 2010 року 5 000,00 доларів США готівкою. В розписці було зазначено суму 6 000,00 доларів США і вказано в дужках «проценти», оскільки вони з відповідачем домовилися про повернення 5 000,00 доларів США основного боргу та 1 000,00 доларів США процентів. Позовні вимоги заявлені лише щодо стягнення 5000,00 доларів США основного боргу.

Представник позивача адвокат Ткаченко С.О. заявлені позивачем позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Під час розгляду справи додатково пояснив, що правова природа правовідносин, що виникли з вказаної розписки значення не має, оскільки вказана розписка підтверджує факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем, яка не погашена.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на позов не скористалася.

13 квітня 2021 року відповідач надала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що позовні вимоги не визнає повністю. Обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог пояснила, що в травні 2006 року вона позичила у ОСОБА_1 грошові кошти. Кошти він видавав частинами, загалом отримано було від ОСОБА_1 6000 доларів терміном на п?ять років. Також між ними була домовленість, що за користування вказаними коштами вона зобов?язується сплатити йому відсотки у розмірі 6000 доларів. Згідно домовленості вона повинна була віддати позивачу в перші три роки по 1000 доларів, а послідуючі два роки - по 4500 доларів. Позичені кошти у виді основного боргу розміром 6000 доларів та 1000 доларів процентів впродовж 2007-2009 були повернуті ОСОБА_1

19 грудня 2010 року ОСОБА_1 запропонував в рахунок погашення залишку несплаченої суми відсотків у розмірі 5000 доларів, передати йому земельну ділянку, яка належала її матері та знаходилася в оренді. Для закріплення домовленостей, 19 грудня 2010 року ОСОБА_1 написав розписку, що купив у ОСОБА_5 земельний пай за 40 000,00 гривень. Вказана сума якраз на той час була еквівалентною 5000,00 доларів США. Крім того, між ОСОБА_1 та її матір?ю в цей же день було підписано попередній договір купівлі - продажу вказаної земельної ділянки. Оскільки на той час існувала заборона на продаж земельних ділянок, вони з відповідачем домовилися, що він буде отримувати орендну плату від орендаря за користування вказаною земельною ділянкою. Для гарантування продажу в майбутньому земельної ділянки саме йому, на вимогу ОСОБА_1 вона написала розписку від 19 грудня 2010 року, в якій зазначила, що винна йому 6000,00 доларів США процентів.

Земельною ділянкою позивач користувався протягом чотирьох років, потім він заявив, що 5000,00 за один земельний пай це мало і вимагав передати йому земельний пай, що належав покійному батькові. Отримавши відмову, до моменту звернення до суду з цим позовом він вимог про повернення коштів не ставив.

Передачі коштів 19 грудня 2010 року фактично не було, розписка від 19 грудня 2010 року була написана нею як гарантія продажу земельної ділянки в майбутньому. Позивач в рахунок погашення боргу за відсотками отримував орендну плату від орендаря земельної ділянки. Вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки погашення заборгованості за процентами за складеною нею розпискою відбулося за рахунок отримання орендної плати за земельний пай, позивач сам відмовився від отримання процентів в рахунок гарантії купівлі в майбутньому земельної ділянки, з позовними вимогами про стягнення процентів в межах строку позовної давності не звертався.

В судовому засіданні відповідач дала пояснення, аналогічні викладеним письмовим поясненням. Зазначила додатково, що 19 грудня 2010 року вона та ОСОБА_1 домовлялися про повернення 5 000,00 доларів США суми відсотків за раніше написаною розпискою. Така сума була визначена з врахуванням суми 1000,00 доларів США, яку повернули батьки. в З 2006 року по 2009 рік позика бралася кілька раз (1000,00 доларів США, потім 2500,00 доларів США). Залишилося станом на 19 грудня 2010 року 5 000,00 доларів США процентів. 27 грудня 2009 року кошти в сумі 1000,00 доларів США були повернуті. Написала розписку на 6 000,00 доларів США тому, що були напружені відносини з позивачем. Станом на день розгляду справи вважає, що відсотки не підлягають стягненню в зв?язку з минуванням строків давності.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю. Обґрунтовуючи свої заперечення, пояснив, що у травні 2006 року мав місце договір позики, за яким відповідач взяла у борг у позивача 6 000,00 доларів США, та зобов?язалася сплатити таку ж суму процентів. Дана сума погашалася частинами. Станом на грудень 2010 року залишилася сума непогашених процентів у розмірі 5 000,00 доларів США. Сторони домовилися, що в рахунок погашення цієї суми позивачу передається земельна ділянка, належна матері відповідача, якою він буде користуватися. Як тільки буде дозволено продаж земельних ділянок, буде оформлено договір купівлі продажу. Проте, для гарантії позивач просив написати розписку, що відповідач винна 6000,00 доларів США процентів.

Вважає, що текст розписки не містить відомостей про факт передання коштів, зі змісту розписки не вбачається коли передавалися кошти, що кошти передавалися в рахунок договору позики.

Фактичні обставини справи

Судом встановлені такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

19 грудня 2010 року відповідачем ОСОБА_3 було складено та передано позивачу ОСОБА_1 розписку про наявність зобов`язання зі сплати процентів у розмірі 6000,00 доларів США, які вона зобов`язалася віддати в 2015 році.

Вказане підтверджується даними розписки від 19 грудня 2010 року (а.с. 4).

ОСОБА_3 мала наявний перед ОСОБА_1 борг у розмірі 6 000,00 доларів США та 6 000,00 доларів США відсотків в якості забезпечення зобов`язання за вказаним боргом зі строком повернення протягом п`яти років (по 1000,00 доларів США протягом перших трьох років, та по 4 500, 00 доларів США протягом послідуючих двох років).

Вказана обставина підтверджується розпискою, складеною ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_5 (а.с. 38). Позивач в судовому засіданні підтвердив, що в 2006-2010 році надавав кошти в борг відповідачу.

27 грудня 2009 року ОСОБА_1 підтвердив факт повернення ОСОБА_3 в рахунок боргу 1000,00 доларів США. Вказане підтверджується розпискою від 27 грудня 2009 року (а.с. 40).

За даними попереднього договору про купівлю - продаж земельної ділянки ОСОБА_5 зобов`язалася в у майбутньому, саме у строк до 1 місяця з моменту набрання чинності Законом України, яким буде дозволено відчуження земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відчужити належну їй земельну ділянку ОСОБА_1 . Розпискою до вказаного договору ОСОБА_5 підтвердила факт отримання коштів в розмірі 40 000, 00 грн. від ОСОБА_1 (а.с. 41-43). Вказана обставина визнана позивачем в судовому засіданні.

19 грудня 2010 року ОСОБА_1 підтвердив свій намір купити у ОСОБА_5 земельну ділянку за 40 000 грн. Вказана обставина підтверджується даними розписки від 12 грудня 2010 року (а.с. 39).

Мотиви суду та застосовані норми права

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею визначено загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Позивач, визначаючи зміст позовних вимог, мотивує їх наявністю зобов?язань, правовою підставою виникнення яких являється договір позики, укладений між ним та відповідачем 19 грудня 2010 року, факт укладення якого, на думку позивача, підтверджується розпискою, написаною відповідачем власноручно в день укладення договору позики.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до правил статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Вказані висновки, відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягають врахуванню при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем позов мотивовано саме обставинами укладення між сторонами договору позики та передачі коштів у розмірі 6000,00 грн. як коштів за договором позики.

Зі змісту розписки від 19 грудня 2010 року вбачається, що відповідач лише визнала зобов`язання віддати позивачу в 2015 році грошові кошти у сумі 6000,00 доларів США як проценти. Розписка не містить відомостей щодо передачі ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 6000,00 доларів США чи у будь - якому іншому розмірі саме у позику, тобто не підтверджує факт передачі вказаних коштів у позику ні 19 грудня 2010 року, ні у будь - який інший день.

Надавши оцінку змісту розписки, вислухавши пояснення сторін, з урахуванням повно та всебічно з?ясованих обставини справи, дослідивши докази в їх сукупності та надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку, що зобов?язання відповідача повернути позивачу кошти у сумі 6000,00 доларів США процентів за своєю правовою природою не являються договором позики, оскільки таке зобов?язання являється лише мірою віповідальності за порушення виконання зобов?язання.

З урахуванням мотивів та правового обгрунтування підстав позову, заявлених позивачем, виходячи із диспозитивності цивільно-процесуального судочинства, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту виникнення між сторонами правовідносин, характерних для договору позики, а саме щодо передачі грошових коштів у борг із зобов?язанням їх повернути.

Висновки за результатами розгляду

Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов?язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

Позивач мав довести в ході розгляду справи зміст порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, обґрунтувати підстави звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики та обґрунтувати відповідність обраного змісту порушенного права обставинам справи.

Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником.

Позивачем не доведено факту укладення між ним та відповідачем договору позики, предметом якого є передача коштів у розмірі 6 000,00 доларів США. Позивач не навів достовірних обставин, за яких вказані кошти передавалися відповідачу, не зазначив час передачі коштів, їх конкретний розмір. Покази позивача з цього приводу є суперечливими.

Натомість суд вважає, що надані відповідачем докази в їх сукупності свідчать про те, що за своєю правовою природою правовідносини, що виникли між сторонами на підставі складеної відповідачем розписки, є нічим іншим, як врегулюванням строку погашення процентів за забезпеченим зобов`язанням, що виникло раніше.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини укладення договору позики, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики не є доведеними.

Щодо розподілу судових витрат

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1372,50 гривні згідно з квитанцією від 29 грудня 2018 року.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно вказаного правила, судовий збір, сплачений позивачем поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 76 - 81, 89, 95, 229, 258, 259, 263 - 265, 268, 280, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 1 Розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України в новій редакції до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач:

ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач:

ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя підпис Л.О. Капшук

Згідно з оригіналом

Суддя Л.О. Капшук