Справа № 624/293/21
№ провадження 2/624/202/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2021 року Кегичівський районний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Крапівки Т.В., за участю секретаря Лебідь Л.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Кегичівка, Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки №62/4 від 11.03.2021 виданої Кегичівською селищною радою Харківської області, до складу сім`ї позивача входить син ОСОБА_2 , який зареєстрований по АДРЕСА_1 . Проте відповідач не проживає за місцем реєстрації та фактично ніколи і не проживав. Факт непроживання ОСОБА_2 підтверджується актом №13 обстеження домоволодіння за зазначеною адресою. В акті зазначено, що при огляді в даному домоволодінні і спілкуванні з сусідами встановлено, що ОСОБА_2 не проживає в ньому з 2013 року. Позивачу відомо, що відповідач на території України не проживає, не спілкується з ним, його точна адреса не відома. Комунальні платежі відповідач не сплачує, не несе витрат по утриманню житла, не приймає участі у побуті. Позивач на даний час не працює, пенсіонер, факт реєстрації відповідача в квартирі позбавляє його можливості оформити субсидію. Через знайомих позивач неодноразово звертався до сина з проханням знятися з місця реєстрації, проте він повідомив, що не має можливості приїхати до України. У зв`язку з цим просить визнати відповідача такими, що втратив право користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою.

Ухвалою Кегичівського районного суду Харківської області від 15.04.2021, було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам було надано час для подання заяв по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву в якій повідомив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить слухати справу без його участі.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату час та місце розгляд справи, в судове засідання не з`явився, але надіслав до суду заяву, в якій зазначив, що позов визнає в повному обсязі. Повідомив, що проживає за межами території України та враховуючи епідемічну ситуацію у зв`язку з поширенням короновірусу не має можливості приїхати до України та просить розглянути справу без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що позивач ОСОБА_1 згідно договору дарування квартири від 13.09.2001 отримав у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно довідки, виданої Кегичівською селищної ради Харківської області від 11.03.2021 ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_3 та має склад сім`ї до якої входить син ОСОБА_2 .

Відповідно до акту №13 обстеження домоволодіння ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 щодо проживання в ньому ОСОБА_2 складеного комісією Кегичівської селищної ради, при огляді і спілкуванні з сусідами встановлено, що ОСОБА_2 в домоволодінні не проживає з 2013 року.

Отже в судовому засіданні встановлено, що відповідач будучи зареєстрованим в домоволодінні позивача, фактично в ньому з 2013 року не проживає, його особистих речей в будинку немає, фактично проживає за іншою адресою, проте до цього часу за місцем реєстрації добровільно не знявся.

Всі обов`язки пов`язані з утриманням будинку виконує позивач по справі.

Позивач, як власник житла, жодних договорів (оренди, найму чи піднайму) з відповідачем не укладав та відповідних обов`язків перед ним не має.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені.

Відповідач в даному випадку своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та нарахування комунальних послуг, якими позивач не користується, але повинен сплачувати з вини відповідача, тощо.

Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинив, за захистом порушеного права на проживання відповідач не звертався, особистих речей, майна, яке належить відповідачу в квартирі не має.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач по справі звільнив житлове приміщення з власної волі, з квітня 2013 року не проживає в ньому, при цьому в добровільному порядку не знявся з реєстрації.

Відповідач вибув на інше місце проживання, не проживає в будинку більш ніж один рік, отже він втратив право користування жилим приміщенням.

Зазначені в позові обставини відповідач визнав.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч.1, ч.4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому підстав для відмови у його прийнятті судом не вбачається.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Позивач в позовній заяві заявив про залишення за ним судових витрат, а тому підстав для їх розподілу суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 12, 206, 263-268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду після набрання ним законної сили є підставою для зняття ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Мажарка, Кегичівського району, Харківської області, громадянин України, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Кегичівським РВ УМВС України в Харківській області 22 січня 1996 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Лозова, Харківської області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_3 виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 18.06.2004.

Суддя Т.В. Крапівка