Справа № 146/920/20
Провадження № 22-ц/801/788/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 рокуСправа № 146/920/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Рибчинського В.П., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Томашпільська селищна рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 21 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Пилипчука О.В., в залі суду,

встановив:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Томашпільської селищної ради про встановлення факту перебування на утриманні та визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 і після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема на земельну частку (пай) розміром 2,16 га, яка розташована на території Антонівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області.

Позивач вказує, що на день смерті ОСОБА_2 він був непрацездатним і перебував на її утриманні більше року, інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 немає, тобто він є єдиним спадкоємцем і спадщину прийняв.

Також, позивачем зазначено, що він звертався до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом йому було відмовлено у вчиненні нотаріальний дій, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно.

У позовній заяві позивач просив суд встановити факт, що він, перебував на утриманні ОСОБА_2 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) на території Антонівської сільської ради Томашпільського району, розміром 2,16 га, відповідно до свідоцтва на право на земельну частку (пай) серія ВН №0107837, виданого Томашпільською райдержадміністрацією 12 лютого 1997 року на ім`я ОСОБА_2 , яка проживала в с. Антонівка Томашпільського району Вінницької області та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 21 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог щодо перебування його на утриманні померлої до дня її смерті не подано суду належних доказів, а саме доказів того, що допомога, яка йому надавалась, була для нього постійним і основним джерелом засобів до існування. Окрім того в матеріалах справи відсутні відомості про склад спадкового майна та про прийняття спадщини позивачем.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду вказаної справи не надав належної правової оцінки довідці Антонівського старостинського округу Томашпільської селищної ради Вінницької області №276 від 12 грудня 2019 року, згідно якої ОСОБА_1 перебував з 1996 року по 2001 рік на утриманні ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На апеляційну скаргу подано відзив Томашпільською селищною радою, у якому наведено доводи на спростування вимог апеляційної скарги та вказано про законність рішення суду першої інстанції, яке просили залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник Томашпільської селищної ради апеляційну скаргу не визнав, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд звертає увагу на те, що судові повідомлення, які двічі направлялися на адресу ОСОБА_1 , зазначену ним як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі, повернулися на адресу суду з відмітками відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою», що в силу вимог ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомленням особи про розгляд справи.

Разом з тим, положеннями статті 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Антонівка Томашпільського району Вінницької області померла ОСОБА_2 .

Згідно із сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВН №0107837 від 12 лютого 1997 року ОСОБА_2 належить земельна частка (пай) на території с. Антонівка Томашпільського району Вінницької області, площею 2,16 ум.кад.га.

Статтею 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним.

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Пунктом 2 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку може бути встановлено факт перебування фізичної особи на утриманні.

Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР - спадкоємство утриманцями - до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Як вбачається із відповіді нотаріуса на заяву ОСОБА_1 , останньому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на ім?я спадкодавця.

За змістом п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Згідно абзацу 3 пункту 23 вказаної вище Постанови у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.

За змістом інформаційної довідки зі спадкового реєстру №60863427 від 09.07.2020 року в спадковому реєстрі відсутня інформація про спадкову справу після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Як вбачається з відповіді Державного нотаріального архіву Вінницької області, спадкову справу після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 - не виявлено.

Згідно із копією паспорта серії НОМЕР_1 , виданого 24 січня 2003 року Нововолинським МВ УМВС України у Волинській області, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Нововолинськ Волинської області.

В обґрунтування доведеності факту перебування на утриманні померлої ОСОБА_2 , позивач посилається лише на довідку Антонівського старостинського округу Томашпільської селищної ради Томашпільського району Вінницької області №276 від 19 грудня 2019 року.

За змістом вказаної вище довідки, ОСОБА_1 перебував з 1996 року по 2001 рік на утриманні ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п.8. Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї.

Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Достовірність доказів це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Звертається увага на те, що підставою для встановлення факту перебування особи на утриманні можуть бути наступні докази: 1) докази, що підтверджують факт перебування заявника на утриманні особи, яка померла (документи, акти, листи ділового й особистого характеру); 2) докази, які встановлюють, що надані заявнику матеріальні засоби є основним і постійним джерелом його існування (корінці поштових переказів, квитанції та інші документи, що свідчать про одержання заявником грошей або іншої допомоги від годувальника).

Таких доказів ОСОБА_1 суду не надав.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Судом першої інстанції надано правильну оцінку довідці Антонівського старостинського округу Томашпільської селищної ради №276 від 19 грудня 2019 року та враховано, що вказаний документ видано через 18 років після смерті спадкодавця, при цьому довідка не містить вихідних даних чи посилань на первісні документи, відомості, що покладені в основу цієї довідки.

Жодних інших доказів, котрі б існували на час в який позивач просить встановити факт його перебування на утриманні у спадкодавця, не надано, зокрема, що ОСОБА_1 був членом сім`ї ОСОБА_2 ; що допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування; про відсутність інших джерел доходів, окрім допомоги померлої; що допомога була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог щодо перебування його на утриманні померлої до дня її смерті, не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову без дослідження належних та допустимих доказів зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення відповідачем характеру спірних правовідносин.

Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем рішення.

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, тому понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 21 січня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за сторонами.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Оніщук

Судді: С.Г. Копаничук

В.П. Рибчинський