Ухвала

Іменем України

29 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 761/33089/20

провадження № 61-6892ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська Кароліна Сергіївна,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року у складі судді Саадулаєва А. І. та постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська К. С., про визнання правочинів недійсними.

Разом із позовною заявою представник позивача - адвокат Чекалов А. В. подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно, а саме: нежилі приміщення з № 1 (один) по № 13 (тринадцять) (групи приміщень № 16 (шістнадцять), загальною площею 169,60 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаних нежилих приміщень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з державною реєстрацією заборони у вказаному реєстрі; нежилі приміщення з № 1 (один) по № 6 (шість) (групи приміщень № 16-а (шістнадцять «А») (літ. А), загальною площею 76,00 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаних нежилих приміщень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з державною реєстрацією заборони у вказаному реєстрі.

Обґрунтовуючи заяву, ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» посилалось на те, що вони звернулись до суду із позовом про визнання недійсними договорів дарування, за якими ОСОБА_1 відчужив на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належні йому на праві власності нежилі приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , які були предметом договору іпотеки, укладеного 27 травня 2008 року між АКБ «Форум», право вимоги якого на підставі договору про відступлення прав вимоги від 04 квітня 2019 року перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста», перейменованого в подальшому на ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», та ОСОБА_1 , як іпотекодавцем та боржником за основним зобов`язанням.

Відчуження перелічених об`єктів нерухомого майна відбулось під час відкритого виконавчого провадження № 45690158 по виконанню рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 742 414,95 дол. США та 1 072 405,97 грн пені.

У зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, а заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними виконавчий лист за вказаним вище рішенням повернуто 20 жовтня 2016 року стягувачу.

Вищенаведені обставини свідчать про наявність ризиків умисного ухилення відповідачів від виконання судового рішення, оскільки нерухоме майно за оспорюваними договорами на сьогоднішній день жодним чином не обтяжено та зареєстровано на праві приватної власності за особами, які можуть вільно ним розпорядитись. При цьому, існує велика вірогідність того, що вони скористаються таким правом та вчинять юридичні дії, які зможуть ускладнити або унеможливити виконання судового рішення в разі його постановлення на користь позивача.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, заяву ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» про вжиття заходів забезпечення позову задоволено повністю. У порядку забезпечення позову накладено арешт на нежилі приміщення з № 1 (один) по № 13 (тринадцять) (групи приміщень № 16 (шістнадцять), загальною площею 169,60 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаних нежилих приміщень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з державною реєстрацією заборони у вказаному реєстрі. У порядку забезпечення позову накладено арешт на нежилі приміщення з № 1 (один) по № 6 (шість) (групи приміщень № 16-а (шістнадцять «А») (літ. А), загальною площею 76,00 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаних нежилих приміщень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з державною реєстрацією заборони у вказаному реєстрі.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що між сторонами наявний спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вид забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам, а тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» про забезпечення позову.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 21 квітня 2021 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» про забезпечення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивачем пред`явлено позов немайнового характеру, тому суди дійшли помилкового висновку про можливість забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке не є предметом позову.

Крім того, заявник зазначає, що правовідносини між ОСОБА_1 та Банком, які виникли на підставі договорів іпотеки від 27 травня 2008 року, поруки від 30 жовтня 2018 року та додаткових угод до договору поруки припинено на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалами апеляційного та касаційного судів. З огляду на що, заявник вважає, що суди не з`ясували дійсний обсяг позовних вимог та відповідність виду забезпечення позову. Крім того, у порушення положень пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України, суди не вирішили питання про зустрічне забезпечення позову.

У відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У пункті 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Схожий за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має враховувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співмірний із позовною вимогою і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Задовольняючи заяву ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно вважав, що, оскільки позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними договорів договорів дарування нежилих приміщень з № 1 (один) по № 13 (тринадцять) (групи приміщень № 16 (шістнадцять), загальною площею 169,60 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , та з № 1 (один) по № 6 (шість) (групи приміщень № 16-а (шістнадцять «А») (літ. А), загальною площею 76,00 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , які на підставі цих договорів на праві власності належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому обрання такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на вказане майно відповідає, як предмету позовних вимог, так і вимогам статей 149, 150 ЦПК України.

Застосований судами захід забезпечення позову відповідає критерію співмірності вимогам позивача, із якими він звернувся до суду, принципу пропорційності та розумного балансу між інтересами сторін.

Задоволення заяви про забезпечення позову не є фактичним вирішенням справи по суті і не порушує права відповідачів щодо користування та розпорядження майном, а лише обмежує їх у здійсненні деяких дій на певний період.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Щодо наведених у касаційній скарзі доводів щодо незастосування судом першої інстанції зустрічного забезпечення, слід зазначити, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 154 ЦПК України, суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на майновий стан відповідачів як власників майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання відповідачам збитків унаслідок застосованого судом заходу забезпечення позову, доводи скарги щодо порушення норм процесуального права в частині зустрічного забезпечення на правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову не впливають.

Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (§ 58, рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE», № 4909/04).

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Таким чином, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленими із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Меженська Кароліна Сергіївна, про визнання правочинів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик