Провадження № 22-ц/812/32/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 квітня 2021 року м. Миколаїв

справа № 473/1343/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області, ухваленого 26 вересня 2019 року під головуванням судді Ротар М.М. в приміщенні цього ж суду, повне судове рішення складено 15 жовтня 2019 року, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Южноукраїнський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, про виключення запису як батька з актового запису про народження дитини,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся через свого представника з позовом до ОСОБА_3 про виключення запису як батька з актового запису про народження дитини.

Позивач зазначав, що з серпня 1988 року по липень 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого сторони мають дітей - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 листопада 2009 року з нього стягнуто аліменти на утримання дітей. З 2011 року за домовленістю із відповідачкою дочка проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні у зв`язку з навчанням. ОСОБА_3 не дає можливості спілкуватися з сином ні особисто, ні по телефону, звинувачує в тому, що він поганий батько як для сина так і для доньки. Такі висловлювання відповідачки викликали у нього підозру з приводу свого батьківства та він замовив генетичне дослідження щодо доньки ОСОБА_6 , яке дало результат, що він не є її біологічним батьком.

Посилаючись на те, що він не є біологічним батьком дітей, просив суд виключити його як батька дитини з актових записів в Книзі записів актів громадянського стану про народження відділу реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області № 243 від 27 вересня 2002 року - про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та № 290 від 22 вересня 2004 року - про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час розгляду справи відповідач подала відзив на позовну заяву, у якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що результат аналізу ДНК, який наданий до позовної заяви не може бути доказом у справі, оскільки експертиза проведена з використанням невідомо яких біологічних матеріалів, результати аналізу ДНК можуть бути використані тільки для особистого використання позивачем, а не як доказ у суді. Крім того, спірні правовідносини виникли до набрання чинності СК України, тому регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі- КпШС). Запис щодо батьківства позивача відносно доньки та сина був здійснений за письмовою заявою позивача та у його присутності. Відповідно до статті 56 КпШС України протягом року після реєстрації народження дитини та внесення відповідного запису про батька дитини до актового запису про народження дитини, позивач із зазначеними вимогами не звертався, отже пропустив річний строк для оспорювання проведеного запису. Дійсна причина звернення позивача з таким позовом є небажання сплачувати аліменти.

23 січня 2019 року від представника позивача надійшла заява про визнання поважними причин пропуску строку на оспорювання батьківства.

30 липня 2019 року експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру була проведена судова молекулярно-генетична експертиза щодо біологічної спорідненості ОСОБА_1 і ОСОБА_8 . Згідно висновку експерта ОСОБА_1 перебуває у прямій спорідненості з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року за заявою представника позивача ОСОБА_2 позовну заяву в частині виключення позивача як батька дитини з актового запису №290 від 22 вересня 2004 року про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишено без розгляду.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач у визначений законом строк не оспорив проведений запис в Книзі записів народжень, про нього як про батька ОСОБА_7 , а доданий позивачем результат аналізу ДНК №16734 не можна вважати належним доказом, оскільки ДНК зразки не були отримані відповідно зі встановленою процедурою.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Вуїв О.В., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув належної уваги на те, що на час народження доньки сторони не перебували у шлюбі, але він повірив відповідачці, що ОСОБА_9 є його дитиною, а тому був записаний як батько за спільною заявою з відповідачкою. Суд не надав належної правової оцінки обставинам, викладеним в заяві про визнання поважними причин пропуску строку на оспорювання батьківства. ОСОБА_3 ніколи не зазначала, що дитина народжена нею від іншого чоловіка, та він був впевнений щодо свого батьківства до того часу як ОСОБА_9 потрапила до лікарні. Після того, як вона здала аналіз крові, лікар повідомив, що є підозра що позивач не є її біологічним батьком. На підтвердження цього, за згодою доньки, було проведено дослідження, яке підтвердило те, що він не є біологічним батьком ОСОБА_10 . За такого, суд дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав того, що ОСОБА_1 у визначений законом строк не оспорив запис в Книзі записів народження про нього як батька дочки ОСОБА_6 . Також апелянт вважав безпідставним висновок суду про недоведеність позовних вимог, оскільки суд не звернув увагу на те, що крім пред`явленого результату аналізу ДНК, зробленому у Медико-генетичному центрі «МАМА ПАПА», за клопотанням позивача судом була призначена судова молекулярно-генетична експертиза, висновок якої мав би суттєве значення при вирішенні спору, але відповідачка неодноразово перешкоджала її проведенню, шляхом нез`явлення до експертної установи з донькою ОСОБА_11 . Судом безпідставно не було прийнято до уваги результат аналізу ДНК, хоча суд міг надати правову оцінку вказаному доказу не як висновку експерта чи спеціаліста, а як письмовому доказу, що підтверджує позовні вимоги.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_3 подала відзив, в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та зазначає, що доводи позивача щодо поважності пропуску ним строку на оспорювання батьківства є безпідставними. КпШС України не передбачав поновлення строку оспорювання батьківства, якщо особа достеменно знала про вчинення запису її як батька. Посилання позивача на її перешкоджання проведенню експертизи е неправдою. Позивач оспорює батьківство з метою уникнення відповідальності за несплату аліментів на дитину, заборгованість по яким становить 115 800 грн та пені у розмірі 26 304 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2020 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 січня 2020 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання апеляційного суду позивач не з`явився. До суду повернувся конверт з судовою повісткою, яка направлялась на адресу позивача, зазначену в апеляційній скарзі. Як видно з довідки про повернення (ф.20), конверт повернувся з відміткою про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що відповідно до вимог статті 128 ЦПК України, є належним повідомленням учасника справи про час та місце розгляду справи. Від представника позивача надійшла заява, в якій вона повідомляє, що ні вона ні ОСОБА_1 не прибудуть в судове засідання. Клопотань про відкладення розгляду справи представник позивача не заявляла, а тому неявка позивача та його представника не перешкоджає розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_3 та представник третьої особи - Южноукраїнського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області в судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Так відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у визначений законом строк не оспорив проведений запис в Книзі записів народжень, про нього як про батька ОСОБА_10 , а доданий позивачем результат аналізу ДНК №16734 не можна вважати належним доказом, оскільки ДНК зразки не були отримані відповідно зі встановленою процедурою.

Однак з такими висновками в повній мірі погодитись не можна.

Так, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 1988 року по 13 лютого 1996 рік. 22 вересня 2004 року сторони вдруге зареєстрували шлюб, який рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24 липня 2007 року був розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_7 .

Відповідно до актового запису про народження ОСОБА_7 № 243 від 27 вересня 2002 року, вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, батьком дитини записаний позивач ОСОБА_1 . Оскільки сторони на час народження дитини у шлюбі не перебували, то запис про батька дитини був зроблений на підставі Акту про встановлення батьківства № 21 від 27 вересня 2002 року відповідно до спільної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_12 (т.1, а. с. 38-39).

26 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про виключення відомостей про його батьківство з актового запису № 243 про народження ОСОБА_7 , які були здійсненні 27 вересня 2002 року.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 7).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови від 15 травня 2006 року № 3 "Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що при вирішенні спору про батьківство позивача стосовно ОСОБА_10 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , необхідно застосовувати норми КпШС України.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 447/218/13-ц, та відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинен бути врахований судом при вирішенні справи.

Відповідно до частини першої статті 56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис.

Отже, вказаною нормою права було визначено, що особа може оспорити своє батьківство виключно протягом року з того часу, коли їй стало відомо про вчинення запису про батьківство. Тобто строк у один рік є присічним.

Між тим, 23 січня 2019 року представник позивача надав до суду заяву про визнання поважними причин пропуску строку на оспорення вчиненого актового запису від 27 вересня 2002 року № 243, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду з приводу оспорювання батьківства через значний проміжок часу, так як був впевнений, що є батьком дітей, доки він не провів генетичне дослідження стосовно доньки (т.1 а.с. 68-70).

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ)

від 24 листопада 2005 року у справі № 74826/01 «Shofman v. Russia» Високий суд дійшов висновку про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) у справах, що стосуються чоловіка, який бажає порушити позовне провадження з оскарження свого батьківства дитини, народженої в шлюбі, Європейський Суд раніше залишив відкритим питання, чи стосується провадження у спорах про батьківство «сімейного життя» того чи іншого заявника, встановивши, що в будь-якому випадку дозвіл питання про правові відносини батька з його можливою дитиною стосується «приватного життя» батька.

У вказаному рішенні ЄСПЛ зробив висновок про те, що встановлення терміну давності щодо можливості порушення позову про батьківство може бути виправдане прагненням домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси дитини. До сих пір Європейському Суду доводилося розглядати тільки такі справи, в яких з першого дня життя дитини заявник напевно знав або мав підстави припускати, що він не був батьком цієї дитини, але з огляду на причини, що не мають відношення до закону не робив ніяких кроків, щоб оспорити своє батьківство в межах встановленого законом терміну (див. акти Суду у справах «Йилдирим проти Австрії» [Yildirim v. Austria] і «Расмюссен проти Данії» [Rasmussen v. Denmark]).

Та обставина, що заявнику не дали можливості відмовитися від батьківства, тому що він не виявив, що він міг і не бути батьком дитини, поки не пройшло більше одного року після того, як він дізнався про його народження, не було пропорційне по відношенню до переслідуваної державою законної мети. Отже, незважаючи на широкі межі розсуду держави, воно не забезпечило в даному випадку поваги до права заявника на його приватне життя (п. 36-46).

У справі «Romanov v. Russia» № 76594/11, рішення від 09 липня 2019 року, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що така негнучка тимчасова межа не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві», оскільки вона не дозволяє брати до уваги конкретні обставини справи та побажання зацікавлених сторін і тому не може забезпечити справедливий баланс між спільними інтересами захисту правової визначеності сімейних відносин і права зареєстрованого батька на те, щоб його батьківство було оскаржено в світлі біологічних доказів. Тому, це є несумісним із зобов`язанням забезпечити ефективну «повагу» до приватного і сімейного життя. Відхиливши клопотання заявника як обмежений за часом, обласний суд обмежився його оцінкою, встановивши, що заявник подав позов про оспорювання батьківства більш ніж через рік після того, як він був зареєстрований в якості батька після його визнання батьківства. Знав в той час заявник або повинен був знати, що він не є біологічним батьком. Більш того, він безпосередньо і буквально застосовував статтю 49 Кодексу РРФСР про шлюб та сім`ю, яка була сформульована в жорстких виразах, не допускаючи жодних винятків з однорічного терміну і не залишаючи місця для оцінки того, чи мав зареєстрований батько підстави сумніву в його батьківство або дійсно знав, що він не був біологічним батьком в момент реєстрації його батьківства (див. «AL проти Польщі», де національні суди встановили, що заявник визнав його батьківство в повне усвідомлення того, що він, можливо, не був біологічним батьком; див. також «Phinikaridou проти Кіпру», № 23890/02, № 63, 20 грудня 2007). За цих обставин, за відсутності належного судового розгляду цих питань національними властями, Суд не може припустити, визнав чи заявник своє батьківство в повному усвідомленні того, що він не може бути біологічним батьком (див., за аналогічною аргументації, Лашманкін та інші проти Росії, № 57818/09 і 14 інших, № № 454 і 455, 07 лютого 2017 року) і тому не може погодитися з аргументом уряду, заснованим на неперевірених фактичних твердженнях (п. 26).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову у зв?язку з пропуском річного строку, встановленого статтею 56 КпШС України, суд першої інстанції не врахував те, що така відмова у позові не є пропорційною по відношенню до переслідуваної державою законної мети на забезпечення, в даному випадку, поваги до права заявника на його приватне життя, що у світлі вищенаведених рішень ЄСПЛ є порушенням статті 8 Конвенції.

Тому, висновок суду першої інстанції про те, що підставою для відмови в задоволенні позову є пропуск позивачем річного строку для звернення до суду є помилковим.

Відтак, посилання апелянта в цій частині приймаються до уваги апеляційним судом.

Водночас, колегія суддів в цілому погоджується з висновок суду про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог.

Так, згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до практики ЄСПЛ, на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами для підтвердження або спростування їх близьких стосунків (справа Калачова проти Російської Федерації, № 3451/05, від 07 травня 2009 року, п. 34).

Отже, на спростування батьківства переважне доказове значення має ДНК-тест.

На підтвердження того, що він не є батьком ОСОБА_10 , позивач надав до суду першої інстанції експертний висновок про біологічне батьківство № 16734, складений 7 лютого 2018 року фахівцями медико-генетичного центру ТОВ "МАМА ПАПА", за яким вірогідність батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_7 визначено як 0 %.

Між тим, у висновку зазначено, що зразки ДНК, при аналізі яких були отримані вищевказані дані, не були отримані у відповідності із встановленою юридичною процедурою для надання результатів ДНК аналізу до судових інстанцій. У зв`язку з цим результати проведеного дослідження можуть не мати силу під час судового розгляду та надаються виключно для інформації (т.1, а.с.161).

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивач надав висновок експертного молекулярно-генетичного дослідження № 12п від 13 січня 2020 року, проведеного експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, щодо біологічної спорідненості ОСОБА_1 і ОСОБА_7 , згідно якого біологічна спорідненість ОСОБА_1 і ОСОБА_7 виключається, який 23 січня 2020 року колегією суддів апеляційного суду долучено до матеріалів справи ( а.с.т.1, 223-229).

Статтею 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи.

Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Разом з тим, у зазначених висновках експертів від 7 лютого 2018 року та 13 січня 2020 року не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду.

Відповідно, вказані висновки не можуть бути прийняті судом до уваги як належний та допустимий доказ, про що, також, зауважувала Велика палата Верховного Суду в своїй постанові від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18.

Судом апеляційної інстанції за клопотанням представника позивача була призначена судова молекулярна-генетична експертиза на вирішення якої було поставлено питання чи знаходиться ОСОБА_1 у прямій біологічній спорідненості зі ОСОБА_7 ..

Згідно повідомлення експерта про неможливість проведення експертизи, для проведення відбору порівняльних зразків з`явився лише ОСОБА_1 , а ОСОБА_7 не з`явилась ( т. 2 а.с. 208).

Відповідно до положень статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи те, що експертиза не була проведена у зв`язку з неявкою ОСОБА_7 , яка не є учасником справи, зазначене не може вважатись ухиленням від участі в експертизі в розумінні статті 109 ЦПК України, а тому, в такому випадку, не можуть бути застосовані наслідки передбачені вказаною статтею, зокрема, визнання судом факту, для з`ясування якого експертиза була призначена.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено відсутність біологічного споріднення зі ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги про те, що експертний висновок про біологічне батьківство № 16734 від 7 лютого 2018 року може використовуватись судом як письмовий доказ для спростування батьківства, суперечать вимогам статті 78 ЦПК України та практиці ЄСПЛ.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 виключити його як батька дитини з актового запису в Книзі записів актів громадянського стану про народження відділу реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області № 243 від 27 вересня 2002 року - про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

До того ж, апеляційний суд враховує, що на час розгляду справи ОСОБА_13 є повнолітньою, а тому існування відомостей про батька в актовому записі про народження дитини після досягнення дитиною повноліття саме по собі не призводить до порушення прав особи, яка записана батьком дитини.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року по справі № 336/2362/16-ц.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції частково ухвалене без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду змінити: виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. В іншій частині оскаржене рішення суду залишити без змін.

Оскільки рішення суду першої інстанції змінено тільки в частині мотивів прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2019 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський Судді Т.Б. Кушнірова Н.О. Тищук

Повне судове рішення складено 29 квітня 2021 року.