Головуючий у І інстанції Дубас Т.В.
Провадження №22-ц/824/4376/2021 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

за участю секретаря: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент - Банк» про розірвання договору споживчого кредиту,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про розірвання договору споживчого кредиту,в якому просила суд розірвати з 21.11.2018 року договір споживчого кредиту (банківський продукт «Розстрочка») № ABHORS23 на суму 19 147,50 грн., укладений 13 листопада 2018 року між нею та АТ «Акцент-Банк», посилаючись на те, що13 листопада 2018 року між нею, ОСОБА_1 , та Акціонерним товариством «Акцент-Банк» було укладено договір споживчого кредиту (банківський продукт «Розстрочка») № НОМЕР_1 строком на 36 місяців для оплати ПВХ конструкцій на суму 19 147,50 грн., зі сплатою фіксованої відсоткової ставки 0,12% річних, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в сумі 647,5 грн., щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 670,16 грн.

Відповідно до умов пункту 9а договору споживчого кредиту (банківський продукт «Розстрочка») № ABHORS23 від 13.11.2018 року договірна сума споживчого кредиту у сумі 19 147,50 грн. мала бути перерахована акціонерним товариством «Акцент-Банк» безготівково на поточний рахунок № НОМЕР_2 МФО 380775 код ЄДРПОУ , який належить продавцю ФОП ОСОБА_2 (юридична адреса: АДРЕСА_1 ).

Після підписання заяви позичальника № ABHORS23, графіку погашення кредиту, паспорту банківського продукту «Розстрочка» про умови кредитування АТ «Акцент-Банк» та сукупну вартість споживчого кредиту, позивачка, яка являється пенсіонеркою, зрозуміла, що умови договору споживчого кредиту (банківський продукт «Розстрочка») № ABHORS23 від 13.11.2018 року порушують її законні права та інтереси, як споживача фінансових послуг, оскільки в заяві позичальника ABHORS23 передбачена щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 670,16 грн., а щомісячний платіж складає 1 203,03 грн. Згідно Паспорту кредиту про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту сума кредиту становить 19 147,50 грн., абсолютне подорожчання кредиту - 43 310,19 грн., а сума платежів за розрахунковий період становить 43 310,19 грн., що вдвічі перевищує суму вартості вікон.

Вважаючи порушеними законні права та інтереси, як споживача фінансових послуг, позивачка 21.12.2018 року на підставі особистого волевиявлення та відповідно до п.1 ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» звернулась із заявою на ім`я керівника АТ «Акцент-Банк» про розірвання договору споживчого кредиту (банківський продукт «Розстрочка») ABHORS23 від 13.11.2018 року на суму 19 147,50 грн., яку отримала представник банку ОСОБА_3 , поставивши свій підпис та дату прийняття заяви.

Згідно паспорту банківського продукту «Розстрочка» про умови кредитування АТ «Акцент-Банк» та сукупну вартість споживчого кредиту від 13.11.2018 року передбачено, що споживач ОСОБА_1 має право відмовитись від договору про споживчий кредит протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах, визначених ЗУ «Про споживче кредитування», що останньою і було зроблено протягом 14 календарних днів. Разом з тим, відповіді від відповідача на свою заяву позивач не отримала, в зв`язку із чим і звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2020 року позов задоволено.

Розірвано договір споживчого кредиту (банківський продукт «Розстрочка») № ABHORS23, укладений 13 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк».

Стягнуто з АТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач АТ «Акцент-Банк» подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що підстав для розірвання договору, передбачених ст. 651 ЦК України, не було, оскільки банк всі свої зобов`язання згідно умов договору виконав належним чином.

В судове засідання учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк» було укладено договір споживчого кредиту (банківський продукт «Розстрочка») № НОМЕР_1 строком на 36 місяців для оплати ПВХ конструкцій на суму 19 147,50 грн., зі сплатою фіксованої відсоткової ставки 0,12% річних, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в сумі 647,5 грн., щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 670,16 грн. (а.с.19-23).

Відповідно до умов пункту 9а договору споживчого кредиту (банківський продукт «Розстрочка») № ABHORS23 від 13.11.2018 року договірна сума споживчого кредиту у сумі 19 147,50 грн. мала бути перерахована акціонерним товариством «Акцент-Банк» безготівково на поточний рахунок № НОМЕР_2 МФО 380775 код ЄДРПОУ , який належить продавцю ФОП ОСОБА_2 (юридична адреса: АДРЕСА_1 ).

Судом також встановлено, що кошти в сумі 18 500 грн. були перераховані з рахунку ОСОБА_1 , відкритому у АТ «Акцент-Банк», на рахунок СПД ОСОБА_2 , що підтверджується меморіальним ордером від 13.11.2018 року № BLFZ0JGE91 (а.с.42).

15.11.2018 та 21.11.2018 року ОСОБА_1 зверталась із письмовими заявами до ФОП ОСОБА_4 про розірвання договору споживчого кредиту (банківський продукт «Розстрочка») ABHORS23 від 13.11.2018 року та договору про купівлю-продаж ПВХ конструкцій від 13.11.2018 року (а.с.14-16), на що отримала відповідь ФОП ОСОБА_4 , в якій останній роз`яснив, що згідно умов договору споживчого кредиту, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Акцент-Банк», на його рахунок було перераховано 18 500,00 грн., що є повною оплатою ціни договору по виготовленню та купівлі-продажу ПВХ конструкцій. При цьому зазначив, що ОСОБА_1 буде сплачувати Банку суму споживчого кредиту та процентні ставки навіть за умови відмови від виготовлених на її замовлення ПВХ конструкцій (а.с.17-18).

Також, 21.11.2018 року ОСОБА_1 із заявою про розірвання договору кредиту звернулась до АТ «Акцент-Банк» (а.с.25).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 в строк, визначений ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», відмовилась від договору про надання споживчого кредиту між нею та АТ «Акцент Банк», що був укладений 13.11.2018 року, подавши банку заяву про відмову від договору, що є підставою до його розірвання.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до Закону України «Про споживче кредитування», положення якого поширюються на спірні правовідносини, цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Згідно ст. 2 вищевказаного Закону метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.

Згідно ч.ч.1-3 ст.15 Закону України "Про споживче кредитування" споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг») до закінчення строку, встановленого частиною першою цієї статті. Якщо споживач подає повідомлення не особисто, воно має бути засвідчене нотаріально або подане і підписане представником за наявності довіреності на вчинення таких дій. Протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Позивач ОСОБА_1 у позові посилалась на те, що у встановлений ч. 1 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» строк вона подала кредитодавцю письмову заяву про відмову від договору споживчого кредиту, що, на її думку, є підставою до розірвання договору.

Суд першої інстанції погодився з такими доводами позивача, допустивши при цьому неправильне застосування норм матеріального права, що, зокрема, вбачається з наступного.

Так, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що подання споживачем заяви про відмову від договору у строки, визначені ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», є підставою для розірвання договору у розумінні ст. 651 ЦК України.

З цього приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що кредитодавець АТ «Акцент-Банк» свої обов`язки згідно умов укладеного між ним та ОСОБА_1 договору споживчого кредиту виконав у повному обсязі, оскільки перерахував грошові кошти в обумовленому розмірі з кредитного рахунку позивача на рахунок її контрагента за договором про виготовлення МПК, що підтверджується меморіальним ордером від 13.11.2018 року № BLFZ0JGE91 (а.с.42).

Таким чином, істотних порушень договору банком допущено не було, оскільки позивач не була позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні договору, що виключає можливість розірвання договору в судовому порядку на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Частина 3 ст. 651 ЦК України, на яку посилається суд у рішенні, дійсно передбачає право сторони відмовитися в односторонньому порядку від договору у повному обсязі або частково, однак виключно за умови, що таке право на відмову встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» з метою захисту споживача від недоброчесних дій кредитодавця за договором споживчого кредиту споживачу надано право відмовитись від договору без пояснення причин шляхом подання кредитодавцю протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит письмової заяви про відмову від нього.

Тобто вищевказана норма закону, дійсно, передбачає право односторонньої відмови споживача від договору споживчого кредиту, що може слугувати підставою для розірвання договору в розумінні ч. 3 ст. 651 ЦК України. Однак, обов`язковою умовою для розірвання договору з підстав, передбачених ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», є виконання споживачем обов`язку, передбаченого ч. 3 цієї статті, яка є невід`ємною складовою частиною конструкції даної правової норми. Так, згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Після виконання споживачем покладеного на нього обов`язку по поверненню кредитодавцю отриманих від нього грошових коштів у семиденний строк з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит, даний договір вважається розірваним з підстав передбаченого законом права споживача на односторонню відмову від нього без пояснення причин такої відмови.

З матеріалів справи вбачається, що письмове повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач ОСОБА_1 подала кредитодавцю АТ «Акцент-Банк» 21.11.2018 року (а.с.25), при цьому обов`язок повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит, ОСОБА_1 не виконала.

Таким чином, договір споживчого кредиту, укладений між сторонами, не може бути розірваний в судовому порядку з підстав односторонньої відмови від нього позивача, як позичальника, оскільки нею не дотримано у повній мірі встановленої для односторонньої відмови ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» процедури.

Вищенаведеним обставинам суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дав неправильну оцінку, зазначивши, що обов`язок споживача повернути кошти не може впливати на факт розірвання договору. Такі висновки суду прямо суперечать змісту ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», яка обумовлює право споживача на односторонню відмову від договору споживчого кредиту як фактом подання ним кредитодавцю письмового повідомлення про відмову від договору протягом 14 календарних днів з дня його укладення, так і обов`язком споживача повернути кредитодавцю всі отримані від нього за договором кошти та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд, ухвалюючи рішення, допустив неправильне застосування норм матеріального права, застосувавши норми, які не підлягають до застосування, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга АТ «Акцент-Банк» підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» підлягають стягненню понесені останнім по справі судові витрати у вигляді сплаченого за подачу апеляційної скарги судового збору на суму 3 153 грн. 00 коп., факт понесення яких підтверджується наявними у справі письмовими доказами (а.с.103).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2020 року - скасувати та постановити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про розірвання договору споживчого кредиту -відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент- Банк»судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 153 грн. 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: