ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року

м.Суми

Справа №591/5328/19

Номер провадження 22-ц/816/590/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Друченко Тетяни Василівни на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2021року в складі судді Шелєхової Г.В., постановленого в м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 05 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому остаточно уточнивши свої позовні вимоги, просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_2 з 1995 року до квітня 2015 року. Визнати 35/100 частини квартири АДРЕСА_1 , площею 23,21 м2, та транспортний засіб, автомобіль Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . В порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_4 35/100 частини квартири АДРЕСА_1 , площею 23,21 м2. В порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_2 транспортний засіб автомобіль Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_1 . Зарахувати на користь ОСОБА_2 12579 грн. 00 коп. грошових коштів, внесених ОСОБА_5 на депозитний рахунок суду в рахунок оплати різниці вартості 35/200 частини квартири АДРЕСА_1 площею 23,21 м2 та 1/2 частини автомобіля Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_1 . Провести розподіл судових витрат.

Свої вимоги мотивує тим, що вона з 1995 року до квітня 2015 року проживала однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу. Вказує, що вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, який витрачали за обопільною згодою, спільно придбавали необхідні речі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 . Батьком дитини вказано ОСОБА_2 . Вказує, що ввесь цей час вони з проживали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі вона зареєстрована з 15.07.1988 року по даний час. Зазначає, що 15.12.2004 року за договором міни ними було придбано 35/100 частини квартири АДРЕСА_1 , площею 23,21 м2, які було оформлено на відповідача. Крім того, за час спільного проживання, за спільні кошти в 2012 році ними було придбано автомобіль Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_1 , який також було зареєстровано на відповідача. В квітні 2015 року стосунки між ними погіршилися, але вони продовжили проживати в спірній квартирі. Влітку 2019 року їй стало відомо, що відповідач намагається продати 35/100 квартири АДРЕСА_1 , які були ними придбані за час спільного проживання. Зазначає, що оскільки різниця між вартістю 35/100 частини квартири АДРЕСА_1 та автомобіля Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_1 становить 25158 грн. 00 коп., вартість відповідно 35/200 частин квартири та 1/2 частини автомобіля становить 12579 грн., які вона згодна відшкодувати відповідачу.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2021року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по квітень 2015 року. В іншій частині вимог відмовлено з необґрунтованістю.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено в процесі розгляду справи спільне проживання сторін без реєстрації шлюбу в період з 1995 року по квітень 2015 року. Однак, оскільки КпШС України, який діяв до 01 січня 2004 року не передбачав поняття проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд вважав за необхідне встановити факт проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по квітень 2015 року. Також, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача в частині поділу квартири та автомобіля Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_1 з огляду на те, що спірна квартира була придбана відповідачем 15.12.2004 року за договором міни взамін на іншу квартиру АДРЕСА_3 , яка була ним придбана 13.10.2003 року за договором купівлі - продажу квартири з огляду на що, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на спірну квартиру відповідач набув право власності на підставі договору міни, який позивачем не оспорюється, до набрання чинності СК України, а тому положення ст.ст. 60,66 та 74 вказаного кодексу не можуть бути застосовані до вказаних правовідносин, а необхідно керуватись нормами КпШС України, який не передбачав поняття проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Разом з тим, спірний автомобіль не може бути предметом поділу в порядку поділу спільного майна подружжя між сторонами з огляду на те, що на момент розгляду справи він вибув із володіння відповідача та перебуває на законних підставах у власності третьої особи.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_3 - адвокат Друченко Тетяна Василівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення фактичних обставин справи, застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що свого часу квартира АДРЕСА_3 , яка була предметом договору міні від 15.12.2004 року придбана за спільні кошти сторін у справі проте оформлена на відповідача. Зазначає, що обставини спільного проживання сторін та придбання спірного майна внаслідок спільної праці підтверджується показаннями свідків, а також спільними сімейними фотографіями. Вказує, що доходи відповідача в період з 2000 по 2004 рік були недостатніми для здійснення цінних майнових придбань. Зазначає, що доводи відповідача з приводу того, що кошти на придбання квартири йому були подаровані братом не підтверджені належними та допустимими доказами. Вказує, що суд не надав належну оцінку письмовим доказам, наявним в матеріалах справи та показанням свідків, що призвело до неправильного встановлення фактичних обставин справи. Зазначає, що 35/100 частини спірної квартири було придбано внаслідок спільної праці членів сім`ї, а тому є їх спільною сумісною власністю. Вказує, що суд не вирішив позовну вимогу щодо визнання частини спірного житла та автомобіля спільною сумісною власністю подружжя.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Позивач та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити. Позивач пояснила, що в суді першої інстанції була оглянута її трудова книжка, якою доводиться що на час придбання квартири в 2003 році вона працювала, у 1995 році припинила зареєстрований інший шлюб.

Відповідач та його представник підтримали судове рішення і просили залишити без змін, оскільки позивачем не доведено, що кватира придбана відповідачем у 2003 році куплена за спільні кошти сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 13.10.2003 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу квартири відповідно до якого ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_2 придбав двокімнатну квартиру під номером АДРЕСА_3 (том. 1, а.с. 110).

Згідно з договором дарування грошових коштів від 10.09.2003 року ОСОБА_8 подарував своєму брату ОСОБА_9 грошові кошти в розмірі 8500 грн. (том. 1, а.с. 141).

Відповідачем в підтвердження отримання грошей на купівлю даної квартири представлено суду копію договору дарування грошей на суму 8500грн, укладеного ним з рідний братом ОСОБА_2 .

Позивач заперечує проти цього доказу, але матеріали справи містять тільки докази про доходи відповідача за період з 2000 по 2004 роки, а оглянута в суді її трудова книжка підтверджує факт її працевлаштування в цей період.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_6 , батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (том. 1, а.с. 16).

15.12.2004 року між ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_2 укладено договір міни, за яким у власність ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 передано квартиру під номером АДРЕСА_3 , а у власність ОСОБА_2 передано 35/100 частин квартири під номером АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 1.8 цього договору міна жилих приміщень проведена без доплати. (том. 1, а.с. 20-21).

В судовому засіданні сторони підтвердили, що відповідач за договором міни свою 2-х кімнатну квартиру поміняв на 1 кімнату у 3-х квартирі, де в інших 2-х кімнатах за договором найму з липня 1988 року проживає позивач, а з народження і їх син.

Згідно звіту про оцінку майна від 31.07.2019 року вартість трикімнатної квартири загальною площею 66.1м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 349158 грн. без ПДВ., в т.ч. 23,21 м2 - 122601 грн. 00 коп. (том.1, а.с. 26- 31).

Дана сума внесена позивачем на депозитний рахунок Зарічного районного суду м. Суми.

Відповідно до довідки Регіонального сервісного центру МВС в Сумській області від 17.07.2019 року № 31/18-Д-19оз станом на 19.07.2019 року за відповідачем зареєстровано автомобіль Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_1 (том. 1, а.с. 25).

Згідно звіту про незалежну оцінку транспортного засобу від 26.07.2019 року вартість автомобіль Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_1 становить 97443 грн. 00 коп. з ПДВ (том. 1, а.с. 32- 43).

Відповідно до довідки Регіонального сервісного центру МВС в Сумській області від 20.09.2019 року № 31/18-2131 автомобіль Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_1 перереєстровано на нового власника ОСОБА_13 згідно договору купівлі - продажу, який був укладений в ТСЦ 5946 від 28.08.2019 року та змінено державний номерний знак на НОМЕР_2 (том. 1, а.с. 91).

Згідно з договором купівлі - продажу транспортного засобу № 5946/2019/1638755 від 28.08.2019 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_13 , ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_13 придбав у власність автомобіль Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_1 . Вартість предмета договору купівлі - продажу становить 15000 грн. (а.с.112).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи № 1302/1308 від 21.09.2020 року ринкова вартість автомобіля Volkswagen Passat, д.н. НОМЕР_1 станом на 26.08.2019р. складає 50658 грн. 00 коп. (том. 1 а.с. 217-237).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по квітень 2015 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство Сімейним кодексом України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим колегія суддів зазначає, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого внаслідок спільної праці осіб однієї сім`ї, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їх спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання майна спільним сумісним майном подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідач набув право власності на 35/100 частин квартири під номером АДРЕСА_1 на підставі укладеного 15.12.2004 року договору міни вказаної частини квартири без доплати на належну йому квартиру під номером АДРЕСА_3 , що була придбана ним на підставі договору купівлі продажу квартири від 13.10.2003 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Однак, стороною позивача, всупереч приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано суду доказів, які б свідчили про те, що квартиру під номером АДРЕСА_3 було набуто відповідачем в результаті спільної праці з позивачем чи за їх спільні кошти. Сам факт спільного проживання у зазначений період з позивача з відповідачем не може свідчити про наявність підстав для виникнення права спільної сумісної власності на квартиру під номером АДРЕСА_3 , яку в подальшому було обміняно.

За таких обстави колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вимоги позивача про визнання 35/100 частини квартири АДРЕСА_1 , площею 23,21 м2, спільною сумісною власністю сторін, але невірно висловив свою правову позицію проте, що «на спірну квартиру відповідач набув право власності на підставі договорі міни, який позивачем не оспорюється, до набрання чинності СК України, а тому положення статей 60,66 та 74 вказаного Кодексу не можуть бути застосовані, а необхідно керуватись нормами КпШС України, який не передбачив поняття проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу».

Колегія суддів вважає за доцільне змінити мотиви відмови у визнанні права спільної сумісної власності на 35/100 частин у трикімнатній квартирі АДРЕСА_3 , через недоведеність позивачем набуття такого права на попередню двокімнатну квартиру 6 в цьому будинку відповідно до норм Закону України «Про власність», оскільки не довела походження грошової суми у розмірі 8500грн сплаченої відповідачем при її продажу за їх спільні доходи отримані за період спільного проживання з 1995 року та не спростувала представлений відповідачем доказ про отримання цієї суми коштів у дар.

Доводи апеляційної скарги проте, що позивачка з 1988 року проживає у трикімнатній квартирі, де з грудня 2004 р. 35/100 частин якої перебуває у приватній власності відповідача, не є переконливим доказом на підтвердження виникнення у неї спільного з відповідачем права сумісної власності на цю частку квартири.

За таких обставин в цій частині рішення слід змінити в частині мотивів відмови у задоволенні даної вимоги з підстав викладених в цій постанові.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині визнання автомобіля Volkswagen Passat, 1995 року випуску, д.н. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю сторін, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Відповідно до ст. 68 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 70 цього Кодексу встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Як передбачено ст. 369 цього Кодексу співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

За змістом частин ст. 370 цього Кодексу співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

За нормами ст. 364 цього Кодексу співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За результатами розгляду даної справи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про підтвердження в суді факту придбання автомобіля у період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року, який, як об`єкт рухомого майна, що підлягає державній реєстрації без згоди позивача було продано відповідачем за договором купівлі продажу від 28.08.2019р. братові за ціною 15000грн, яка значно занижена враховуючи висновок судового експерта від 21.09.2020р. За результатом огляду 15.09.2020р. проданого автомобіля марки Volkswagen Passat, 1995р. випуску, д.н. НОМЕР_1 його вартість станом на часуо продажу становила 50658 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що правовий режим спільної сумісної власності майна, що було набуте подружжям за час шлюбу презумується, а тому зазначена презумпція підлягає спростуванню. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Однак, відповідач всупереч ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України в ході судового розгляду справи не спростував того, що вказаний автомобіль ним було придбано за спільні кошти з позивачем чи не в період їх спільного проживання. Доказів зворотного до суду не надав.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про визнання автомобіля Volkswagen Passat, 1995р. випуску, д.н. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та його поділу через вибуття цього майна у власність третіх осіб, яким відповідач розпорядився без згоди іншого співвласника. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З мотивів позову вбачається, що ОСОБА_5 бажала залишити автомобіль відповідача і отримати грошову компенсацію вартості її частки, яка складає 1/2. В судовому засіданні остання заперечували проти продажу автомобілю за ціною визначену у договорі, тому її вимоги щодо виплаті їй компенсації за вартість 1/2 частки у праві власності на авто на рівні фактичної ринкової оцінки цього майна підтвердженої судовою експертизою є послідовні і законні, та такими що підлягають задоволенню шляхом стягнення на її користь з відповідача разовою виплатою у розмірі 25319грн. без внесення цієї суми на депозитний рахунок суду, оскільки дана виплата є не завеликою і буде сприяти вирішенню заявленого спору по суті.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року по справі № 537/78/19 (провадження № 61-17347св19).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вищевикладене, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції як зазначено вище в частині мотивів відмови в задоволенні вимог про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та її поділу слід змінити, а в частині вирішення вимог про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності та його поділу скасуванню та ухваленню в цій частині нового рішення про стягнення з відповідача компенсації в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля Volkswagen Passat, 1995р. випуску, д.н. НОМЕР_1 .

Оскільки позивачем було внесено на депозитний рахунок Зарічного районного суду м. Суми грошові кошти, то питання їх повернення позивачу вирішується цим судом.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, то у відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд змінює розподіл понесених сторонами судових витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та апеляційний перегляд справи.

Враховуючи, що рішенням суду першої інстанції встановлено факт проживання сторін, однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.04.2004 по квітень 2015р., і в цій частині позитивного вирішення спору дане рішення фактично не оскаржується, а інші позовні вимоги згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначними, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Друченко Тетяни Василівни задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 лютого 2021року щодо відмови у задоволенні вимог про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності та її поділу, змінити в частині мотивів відмови, щодо вирішення вимог про визнання автомобіля об`єктом спільною сумісною власністю та його поділу скасувати, в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 25319,00 грн в рахунок компенсації вартість її 1/2 частки права власності на автомобіль Volkswagen Passat, 1995 р. випуску, д.н. НОМЕР_1 .

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору за подання позову у розмірі 1536,80 грн і за апеляційний перегляд справи в сумі 1152, 60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2021 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко