Ухвала

Іменем України

22 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 953/4108/20

провадження № 61-4120ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 листопада 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року в справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересована особа - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаною заявою, в якій просила встановити факт її перебування на утриманні чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 25 серпня 1984 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 . Вони проживали разом, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Заробітна плата та пенсія чоловіка були основним джерелом доходу родини, оскільки, маючи інвалідність та численні захворювання, вона не могла належним чином працювати та отримувати рівнозначний з чоловіком дохід. Отже, вона повністю перебувала на утриманні чоловіка.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 13 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року, в задоволенні заяви відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що ОСОБА_1 не надано беззаперечних доказів на підтвердження того, що матеріальна допомога чоловіка була для неї основним і постійним джерелом засобів до її існування, враховуючи наявність у неї власних доходів та відсутність даних щодо розміру заробітку ОСОБА_2 . Оскільки встановлення факту перебування на утриманні для заявника є необхідним для отримання пенсії за втратою годувальника, доказуванню підлягає не лише факт сумісного проживання на час смерті, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Сам по собі факт проживання за однією адресою з померлим не може свідчити про перебування на його утриманні.

10 березня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 листопада 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу із зазначенням в ній передбаченої (передбачених) статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга, і роз`яснено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, за ідентифікатором поштового відділення 922, ОСОБА_1 отримала указану ухвалу 31 березня 2021 року.

12 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку уточнену касаційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 листопада 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її заяву.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 09 вересня 2020 року у справі № 215/5896/18, від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 223/828/18, від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18, про те, що за загальним правилом судом може бути встановлено факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, що має значення для одержання свідоцтва про право на спадщину, призначення пенсії чи відшкодування шкоди за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалася утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів для існування навіть коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо. Право осіб, які перебували на утриманні потерпілого, який одержував щомісячну страхову виплату, настає з дати встановлення медико-соціальною експертною комісією причинного зв`язку смерті потерпілого з раніше одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Таким чином, у спірних правовідносинах для встановлення факту перебування її на утриманні померлого судам необхідно було дослідили зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

В оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 705/4197/18, від 13 лютого 2020 року у справі № 223/828/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2020 року у справі № 210/3705/17, які за своїм змістом відповідають правовим висновкам, викладеним у вищезгаданих постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 09 вересня 2020 року у справі № 215/5896/18, від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 223/828/18, від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18, на які посилалася заявник у касаційній скарзі як на такі, що не враховані судами в цій справі.

Зміст наведених правових висновків і посилання на зазначені постанови Верховного Суду відображено в оскаржуваній постанові апеляційного суду.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 25 серпня 1984 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. З лікарського свідоцтва про смерть від 13 березня 2019 року № 12-17/95А/19 вбачається, що причиною смерті ОСОБА_2 стала тупа травма живота в результаті нещасного випадку на виробництві.

З 22 березня 2018 року ОСОБА_1 має ІІІ групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням, що підтверджується копіями довідок до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА № 706292 від 22 березня 2018 року та серії 12 ААБ № 276268 від 26 березня 2020 року.

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2015 року по 1 квартал 2019 року та з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, працюючи в Комунальному підприємстві «Харківські теплові мережі», за 2018 рік ОСОБА_1 отримала дохід в розмірі 32 197,29 грн; за січень-травень 2019 року - 8 746,67 грн, з яких заробітна плата за січень 2019 року - 3 126,03 грн; за лютий 2019 року - 3 129,75 грн. Крім того, ОСОБА_1 отримала дохід від Первинної профспілкової організації Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» у 2018 році - 213,50 грн, у 2019 році - 225,88 грн та 700,00 грн.

ОСОБА_2 був пенсіонером за віком, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_1 від 08 червня 2017 року серії НОМЕР_2 .

З інформації Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області вбачається, що ОСОБА_2 отримував пенсію за віком, розмір якої з 19 березня 2017 року складав 2 269,69 грн; з 25 квітня 2017 року - 2 581,44 грн; з 01 травня 2017 року - 2 597,69 грн; за період з 01 березня 2019 року по 31 березня 2019 року розмір пенсії з надбавками склав 2 596,60 грн.

Докази, які б підтверджували місце роботи та дохід ОСОБА_2 , про який вказала заявник, в матеріалах справи відсутні.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій в цій справі виходили з того, що ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження того, що матеріальна допомога чоловіка була для неї основним і постійним джерелом засобів до її існування, враховуючи наявність у неї власних доходів та відсутність даних щодо розміру заробітку ОСОБА_2 .

Висновки судів попередніх інстанцій в цій справі узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що заробітна плата її чоловіка щомісяця складала більше 10 000 грн, а загальний розмір його доходу становив більше 17 000 грн, не підтверджені будь-якими доказами.

Аналогічні доводи, без посилань на докази ОСОБА_1 зазначила і в касаційній скарзі.

Аргументи заявника про неврахування судами правових висновків Верховного Суду є неспроможними, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні апеляційного суду відображені ті ж самі правові висновки, на які посилається заявник. Крім того, в тексті оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції є посилання на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 223/828/18, неврахуванням висновків якої заявник мотивувала свою касаційну скаргу.

Таким чином, доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків Верховного Суду зводяться виключно до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 13 листопада 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 лютого 2021 року в справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні, заінтересована особа - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко