Провадження № 2/161/1220/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Чигринюк В.С.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів

В С Т А Н О В И В:

02.11.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 10.10.2019 року між нею, як покупцем і відповідачем, як продавцем, було укладено Попередній договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Красневичем O.A., за умовами якого вони зобов`язувались в обумовлений строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим договором. Нерухомим майном є одноквартирний будинок АДРЕСА_1 . Разом з тим, у встановлений Попереднім договором термін передбачений ним договір купівлі-продажу будинку укладений не був. Відповідно до п. 5.1. Попереднього договору, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу нерухомого майна та своєї платіжної спроможності вона передала, а відповідач отримала суму завдатку у розмірі 61750 гривень, що за курсом НБУ (24,70 гри. за 1 дол. США) на день підписання цього договору становить 2500 дол. США. В момент розрахунків за основним договором зазначена сума мала бути зарахована у належний з неї платіж за основним договором. Крім цього, з листопада 2019 року і по липень 2020 року нею в рахунок часткової оплати вартості вищевказаного будинку було сплачено відповідачу в готівковій формі грошові кошти в загальному розмірі 5500 доларів США (в листопаді 2019 року 700 дол. США; січні 2020 року 1000 дол. США; лютому 2020 року 1800 дол. США; березні 2020 року 1000 дол. США; червні 2020 року 500 дол. США; липні 2020 року 500 дол. США). Вказані кошти вона сплатила відповідачу на виконання їхніх усних домовленостей, за якими вона мала оплатити повну вартість будинку до 31.12.2020 року, після чого вони уклали б договір його купівлі-продажу. Також, з дозволу відповідача вона зі своєю сім`єю вселились в цей будинок і проживали в ньому до 13.10.2020 року. Водночас, зміни в попередній договір щодо збільшення строку (терміну) укладення договору купівлі-продажу будинку та його істотних умов ми не вносили, встановлені ним зобов`язання є припиненими, а сам договір купівлі-продажу, між нею і ОСОБА_4 так і не укладено, в зв`язку кошти в загальному розмірі 5500 дол. США підлягають поверненню як безпідставно набуте нею майно. Разом з тим. при укладенні попереднього договору вона повідомила нотаріусу ОСОБА_5 , що будинок АДРЕСА_1 є її особистим майном, однак, як стало відомо, даний будинок є спільною сумісною власністю відповідача та її колишнього чоловіка ОСОБА_6 , з яким вона перебувала в шлюбі до 25.10.2006 року. Враховуючи наведене, прошу стягнути з ОСОБА_4 в свою користь грошові кошти в розмірі 227600 грн., що за офіційним курсом НБУ (28,45 грн. за 1 дол. США) на день пред`явлення даного позову становить 8000 дол. США, з яких 71125 грн., що за курсом НБУ (28,45 гри. за 1 дол. США) на день пред`явлення даною її нову становить 2500 доларів США авансовий внесок, сплачений відповідно до умов Попереднього договору від 10.10.2019 pоку; 156475 грн., що за офіційним курсом НБУ?(28,45 грн. за 1 дол. СІІІА) на день пред`явлення даного позову становить 5500 дол. США безпідставно отриманих коштів; судовий збір в сумі 2276 грн. та витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 10000 грн.

07.12.2020 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначив, що істотне значення для правильного вирішення спору в даних правовідносинах є погоджена сторонами умова п. 5.2. Попереднього договору про те, що у випадку невиконання цього договору позивачем, сума, вказана у п. 5.1 Договору відповідачем не повертається і залишається в останньої як неустойка у розмірі завдатку. Так, проявляючи сумлінність та чесність поведінки при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав, ОСОБА_4 , надіючись, що ОСОБА_1 проявить принципи доброчесності, дозволила останній проживати в будинку АДРЕСА_1 , про що свідчить розписка від 21.02.2020 року, в якій остання зобов`язувалась сплатити відповідачці 12500 дол. США як часткову проплату за будинок, а в разі несплати зазначеної суми зобов`язувалась до 31.03.2020 року звільнити дане житло. У свою чергу, позивач по справі не була готова своєчасно до 01.12.2019 року виконати умови Попереднього договору щодо сплати грошових коштів, а тому нотаріальне посвідчення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна було не можливе. При цьому, свої зобов`язання, зазначені в розписці від 21.02.2020 року, ОСОБА_1 не виконала також. Таким чином, позивач разом зі своєю сім`єю з дозволу відповідача вселилась в будинок і проживали в ньому до 13.10.2020 року, не здійснюючи жодної проплати навіть за комунальні платежі. Крім того, посилання позивачки, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя жодними доказами не підтверджені. Жодних інших правовідносин з приводу передачі будь-яких коштів між сторонами не існувало, а посилання на такі є безпідставними та жодним чином не обґрунтованими. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі (а.с. 39-43).

14.12.2020 року представником позивача було подано відповідь на відзив на позовну заяву в якому зазначено наступне. Насамперед представник ОСОБА_1 просить відзив сторони відповідача залишити без розгляду в зв`язку із порушенням вимог ст. 178 ЦПК України при його подачі. Крім того, станом на обумовлену Попереднім договором дату укладення та нотаріального посвідчення основного договору 01.12.2019 року, в будинку АДРЕСА_1 крім відповідачки був зареєстрованим і її колишній чоловік ОСОБА_6 , що також унеможливлювало продаж вказаного будинку та свідчило про недобросовісність дій ОСОБА_4 при укладенні правочину. Безпідставним і таким, що не відповідає дійсності також вважає твердження відповідача проте, що ОСОБА_1 зі своєю сім`єю проживала в її будинку, не здійснюючи жодної проплати за комунальні платежі. За наведених обставин, аргументи, викладені у відзиві на позовну заяву, просить суд не приймати до уваги (а.с. 77).

В судовому засіданні позивачка посилаючись на викладені у позовній заяві та відповіді на відзив обставини, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі. Суду пояснила, що на виконання умов Попереднього договору та з метою подальшого укладення договору-купівлі продажу будинку АДРЕСА_1 , в листопаді 2019 року не було сплачено 700 дол. США на оплату нотаріальних послуг. Надалі, ОСОБА_4 наголосила про необхідність складення графіку платежів, відповідно до якого вона передавала останній щомісячно грошові кошти. Однак, влітку 2020 року відповідач повідомила її, що у неї з`явилися покупці на спірне нерухоме майно за більшу суму. При цьому, оригінал графіку платежів, які вона здійснила, залишився у ОСОБА_4 , натомість у неї залишилася його копія. 14.10.2020 року відповідач змінила вхідні замки в будинку, а тому вона змушена була написати їй розписку на 12500 дол. США. Через певний час, ОСОБА_4 надіслала їй лист про укладення основного договору купівлі-продажу, відповідь на який вона не надала, оскільки його зміст в частині істотних умов не був конкретизований.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просив їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив суду, що сплачені його довірителькою кошти в розмірі 5500 дол. США були безпідставно отримані відповідачкою. Факт отримання таких коштів підтверджується відповідним аудіо записом розмови сторін, який вважає належним, допустимим та достатнім доказом вказаної обставини. В свою чергу, про недобросовісність дій ОСОБА_4 свідчить та обставина, що на момент укладення спірного правочину, відповідачка могла розпоряджатися предметом договору виключно зі згоди свого колишнього чоловіка, про що останній повідомлений не був. Разом з тим, ОСОБА_1 в дійсності проживала у будинку АДРЕСА_1 , проте дана обставина жодним чином не може вважатися фактом досягнення між сторонами усіх істотних умов договору. Звертає увагу на те, що вказане нерухоме майно було приватизоване відповідачкою у 2004 році, тобто у той час, коли вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , який, у свою чергу, залишається зареєстрованим у даному будинку й на даний час.

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні тим, які викладені у відзиві на позовну заяву, а також пояснив суду, що сплачені позивачкою на виконання умов Попереднього договору сума коштів у розмірі 2500 дол. США за своєю природою є неустойкою. Зазначив, що позивачка проживала у належному його довірительці будинку, проте обумовлені кошти за нерухоме майно не сплатила. Разом з тим, графік платежів, згідно яких, як зазначає ОСОБА_1 вона здійснювала сплату грошових коштів на виконання зобов`язань не існує взагалі. В свою чергу, сторонами Попереднього договору так і не було досягнуто домовленостей про укладення основного договору, оскільки позивачкою не було сплачено обумовлені правочином грошові кошти. При цьому, мало місце ухилення ОСОБА_1 своїх зобов`язань. Окремо зауважив, що зі змісту наданого стороною позивача звукозапису розмови сторін не можливо встановити обставин, яких така стосувалася, а також валюти коштів, про які йшла мова. На підставі викладеного, у задоволенні позову просила відмовити.

Заслухавши пояснення учасників провадження, допитавши свідків, дослідивши письмові та електронні докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 10.10.2019 року між ОСОБА_1 , як покупцем, та ОСОБА_4 , як продавцем, було укладено Попередній договір, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Красневичем O.A. та зареєстрований в реєстрі за № 2210, за умовами якого сторони зобов`язалися у майбутньому, в обумовлений п. 6.1. цього Договору строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим Договором. Нерухомим майном є одноквартирний будинок АДРЕСА_1 . (пункти 1.1., 1.2. Попереднього договору) (а.с. 8-9).

Згідно п. 2.1. Попереднього договору, - продавець згідний продати, а покупець згідний купити зазначене нерухоме майно за 741000 грн., за курсом НБУ (24,70 грн. за 1 дол. США) на день підписання цього Договору становить 30000 дол. США.

Відповідно до п. 5.1. Попереднього договору до його підписання в рахунок належних за основним договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу нерухомого майна та своєї платіжної спроможності покупець передала, а продавець отримала суму завдатку у розмірі 61750 гривень, що за курсом НБУ (24.70 гри. за 1 дол. США) на день підписання цього договору становить 2500 дол. США. В момент розрахунків за Основним договором зазначена сума мала бути зарахована у належний з покупця платіж за Основним договором.

Згідно п. 5.2. Попереднього договору у випадку невиконання цього договору покупцем, сума, вказана у п. 5.1. цього Договору покупцем не повертається і залишається у продавця як неустойка у розмірі завдатку.

Пунктом 6.1. Попереднього договору визначено, що за домовленістю укладення та нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься до 01.12.2019 року включно.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно ч. 1 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленої в рішенні від 13.02.2013 року по справі № 6-176цс12, оскільки норми чинного законодавства передбачають, що у разі, якщо договором не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом, то у разі, якщо сторони хочуть щоб передплата за договором здійснювалася у формі завдатку необхідно дотримуватися наступних вимог законодавства:

1) сторони мають прямо зазначити у договорі, що кошти, які сплачуються покупцем у рахунок майбутніх платежів є завдатком;

2) договір, який містить положення про завдаток має обов`язково укладатися у письмовій формі, при чому такі положення можуть бути включені до основного договору (договору купівлі-продажу), або сторони можуть укласти окремий письмовий договір (договір про завдаток).

3) між сторонами має бути укладений договір, яким передбачаються зобов`язання сторін (сплата коштів покупцем та передання майна продавцем). Тобто, договір про наміри або попередній договір (договір відповідно до якого сторони зобов`язуються укласти основний договір у майбутньому) не може містити положень про завдаток.

Зазначена позиція Верховного суду України свідчить про те, що у тому випадку коли сторони лише домовилися укласти договір (уклали попередній договір), але не оформили основний договір, сплачені в рахунок виконання договору платежі є авансом, а не завдатком.

З огляду на викладене, суд вважає, що оскільки між сторонами у справі не було укладено основний договір купівлі-продажу квартири, то сплачені позивачкою ОСОБА_1 при укладенні попереднього договору грошові кошти в сумі 2500 доларів США не є завдатком.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд також приходить до наступних висновків.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень наведених положень дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей), в тому числі авансу, який і свідчить про сам факт укладення договору.

Позивачка в своїй позовній заяві зазначила, що укладений між нею та відповідачкою ОСОБА_4 10.10.2019 року Попередній договір про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості, за яким ОСОБА_4 зобов`язалась продати будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язалась купити вказане майно за ціною 30000 доларів США в строк до 01.12.2019 року, є достатньою правовою підставою вважати кошти в сумі 2500 дол. США, які передані позивачкою на користь ОСОБА_4 авансом, який підтверджує укладення між ними відповідного договору, на підставі чого у них виникли взаємні зобов`язання.

Згідно положень ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Тобто, для підтвердження укладення між сторонами попереднього договору, за яким у сторін виникають певні зобов`язання, цей договір має містити в собі предмет та інші істотні умови основного договору, а, також, попередній договір повинен укладатись в тій самій формі, в якій повинен укладатись основний договір

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Згідно ст. 659 ЦК України, продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо). У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на товар.

Тобто, окрім предмету, попередній договір щодо купівлі-продажу будинку має укладатися від імені усіх власників цієї квартири, та з зазначенням всіх прав на цю квартиру будь-яких третіх осіб.

Як вбачається із свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 26.05.2004 року, виданого Дернівською сільською радою, одноквартирний будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 набула права власності на вказане майно в порядку ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 8).

09..07.2004 року було проведено державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , що підтверджується витягом КП «Волинське обласне БТІ» про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4104320 від 09.07.2004 року (а.с. 19).

Як встановлено судом, право власності відповідачки на зазначене вище майно було зареєстровано за час зареєстрованого із ОСОБА_6 шлюбу, який 25.10.2006 року був між ними розірваний (а.с. 16-17).

Разом з тим, сторона позивача, посилаючись на те, що одноквартирний будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності колишньому подружжю ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даної обставини не надала.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, Попередній договір від 10.10.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в письмовій формі із нотаріальним посвідченням, який фактично свідчив про наміри вчинення правочину купівлі-продажу нерухомості, є формальною угодою, сторони якої лише зафіксували певний етап їх домовленостей, що не має юридичної сили договору та не породжує юридичні наслідки, в тому числі і наслідки Попереднього договору, які пов`язані з невиконанням взятих на себе сторонами зобов`язань, зокрема наслідків, які передбачені п. 5.2. цього Договору щодо залишення у ОСОБА_4 грошової суми в розмірі 2500 дол. США.

Факт отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 2500 дол. США був підтверджений представником відповідача в судовому засіданні.

Згідно ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1)повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі № 6-100цс15 та узгоджується з правовою позицією у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 752/13368/15-ц та у постанові Верховного Суду від 06.02.2020 року у справі № 910/13271/18.

Оскільки, Попередній договір від 10.10.2017 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не є достатньою правовою підставою щодо отримання останньою грошових коштів у розмірі 2500 дол. США, оскільки такі кошти являються авансом, а не завдатком, тому вказана сума коштів, які були отримані відповідачкою від позивачки є майном, що отримане ОСОБА_4 безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України, а відтак воно підлягає поверненню.

Отже, грошові кошти, безпідставне набуття яких відповідачкою було обґрунтоване позивачкою та які підлягають стягненню з останньою становлять 2500 дол. США.

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За загальним правилом, при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, оскільки позивач передав відповідачу аванс у розмірі 2500 дол. США, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 533 ЦК України, оскільки грошове зобов`язання відповідача триває, офіційний курс гривні до дол. США змінився, сума боргу станом на день ухвалення даного судового рішення, еквівалентна 2500 дол. США, становить 71125 грн.

Зазначене в повній мірі узгоджується із правовою позицією, висловленою в Постанові Верховного суду від 08.04.2021 року при розгляді справи № 640/19696/17.

У своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що з моменту укладення Попереднього договору від 10.10.2019 року та з метою подальшого укладення договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , нею в період з листопада 2019 року і по липень 2020 року в рахунок часткової оплати вартості вищевказаного майна було сплачено відповідачці в готівковій формі грошові кошти в загальному розмірі 5500 доларів США, з яких: в листопаді 2019 року 700 дол. США; січні 2020 року 1000 дол. США; лютому 2020 року 1800 дол. США; березні 2020 року 1000 дол. США; червні 2020 року 500 дол. США; липні 2020 року 500 дол. США.

На підтвердження факту передачі ОСОБА_4 зазначених вище коштів стороною позивача було надано ксерокопію фотокопії графіку сплати авансових платежів до Попереднього договору від 10.10.2019 року, а також аудіозапис розмови сторін, який, на переконання сторони позивача підтверджує факт сплати останньою на виконання своїх зобов`язань в користь відповідачки кошти в загальному розмірі 8000 дол. США.

Суд не приймає до уваги вищевказані докази з огляду на наступне.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, надана стороною позивача копія графіку сплати авансових платежів до Попереднього договору від 10.10.2019 року, в силу положень ст. 77-80 ЦПК України, не може вважатися допустимим, достовірним та достатнім доказом у справі (а.с. 10).

Так, згідно приписів ч. 5 ст. 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

В обґрунтування своїх заперечень щодо передачі ОСОБА_7 в користь ОСОБА_4 коштів у розмірі 5500 дол. США, представник відповідача зазначив, що зазначені грошові кошти відповідач не отримувала, про їх отримання в жодному документі не підписувалася, такий письмовий доказ, як графік платежів, не існує.

Вищевказані доводи представника відповідача стороною позивача належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами спростовані не були,оригінал графіку платежів суду наданий не був.

Крім того, даний графік неможливо однозначно ідентифікувати як складову Попереднього договору від 10.10.2019 року, оскільки він не містить ані реквізитів правочину, ані прізвища осіб від кого та кому передавалися та хто отримував зазначені у ньому суми коштів.

Відносно електронного доказу - аудіозапису розмови, наданого стороною позивача, суд вважає за необхідне зазначити, що з його змісту неможливо однозначно та беззаперечно встановити осіб, які були учасниками зафіксованої на ньому розмови, обставин, яких така розмова стосувалася, а також валюти коштів, про які йшла мова.

Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що вона була присутньою під час вищезгаданої розмови позивачки ОСОБА_1 з хазяйкою будинку на ім`я ОСОБА_9 , саме вона (свідок ОСОБА_8 ) фіксувала розмову на свій мобільний телефон.

Проте, з даних в судовому засіданні показань свідка ОСОБА_8 не можливо однозначно встановити, що зафіксована на аудіозаписі розмова відбувалася за участі ОСОБА_4 , а також що названа в ході розмови сума «8000» (вісім тисяч) стосувалася розрахунку саме за будинок АДРЕСА_1 . При цьому, в своїх показаннях свідок ОСОБА_8 валюту суми «8000» (вісім тисяч) суду зазначити не змогла.

За наведених обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 156475 грн., що за офіційним курсом НБУ (28,45 грн. за 1 дол. СІІІА) на день пред`явлення даного позову становить 5500 дол. США безпідставно отриманих коштів.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивачки 71125 грн., що за курсом НБУ (28,45 гри. за 1 дол. США) на день пред`явлення даною її нову становить 2500 дол. США.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення або/чи не вирішено питання про судові витрати.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як слідує з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.10.2018 року в справі № 569/17904/17, - на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.?

Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Із наведеного вище слідує, що сторона, яка заявляє вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язана надати відповідні докази, які у причинно-наслідковому зв`язку підтверджують затрачений час на правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Судом встановлено, що між адвокатом М`яловіцьким В.Л., як виконавцем, та позивачем ОСОБА_1 , як замовником, 14.09.2020 року було укладено Договір про надання правничої допомоги № 14/09 (далі Договір), за умовами якого остання доручила, а адвокат прийняв на себе обов`язки підготувати та подати до Луцького міськрайонного суду Волинської області позов про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів та здійснювати представництво інтересів клієнта в суді (п. 1 Договору) (а.с. 21).

Згідно Договору, сторони обумовили розмір гонорару, загальний розмір якого становить 10000 грн (п. 5 Договору).

Як вбачається з опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом М`яловіцьким В.Л. при наданні професійної правничої допомоги ОСОБА_1 позивачу в справі № 161/17504/20, загальна кількість затраченого часу на виконання Договору про надання правничої допомоги № 14/09 від 14.09.2020 року становила 25 год. 20 хв. (а.с. 105).

Факт сплати ОСОБА_1 адвокату М`яловіцькому В.Л. коштів за послуги з професійної правничої допомоги в розмірі 10000 грн. підтверджується відповідним прибутковим касовим ордером № 1 від 27.01.2021 року (а.с. 90).

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є належним чином обґрунтованими, а відтак такими, що відповідають принципам розумності та справедливості.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд також виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, стороною позивача було зазначено, що понесені судові витрати складаються з судового збору та витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 10000 грн.

Вищевказані судові витрати, за наслідками розгляду справи, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь.

Таким чином, суд вважає, що стороною позивачів було дотримано строки та порядок звернення з даною заявою.

Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, понесені позивачкою та документально підтверджені судові витрати по справі складаються із судового збору в розмірі 2276 грн. та витрат на професійну правничу допомогу на суму 10000 грн.

Зважаючи на часткове задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог (на 31,25% з розрахунку: 71125 грн. «задоволені вимоги» х 100 / 227600 грн. «ціна позову»), суд, за наслідками розгляду даної справи, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь останньої судові витрати по справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог в загальному розмірі 3836,25 грн., з яких: 3125 грн. витрат на правничу допомогу (31,25% від 10000 грн.) та 711,25 грн. судового збору (31,25% від 2276 грн.).

На підставі ст.ст. 11, 15, 16, 509, 524, 546, 570, 635, 1212 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 77-81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 71125 (сімдесят одна тисяча сто двадцять п`ять) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 711 грн. 25 коп., витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 3125 грн., а всього 3836 (три тисячі вісімсот тридцять шість) грн. 25 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення у повному обсязі складено 27 квітня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська