ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3926/21 Справа № 180/2324/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Напалюк Наталія Олександрівна, ОСОБА_2 , про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати незаконною та скасування постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Заява обґрунтована тим, що рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2013 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини доходу щомісячно, починаючи з 22 серпня 2013 року до повноліття дитини.

Постановою державного виконавця Марганецького міського відділу ДВС Напалюк Н.О. від 30 липня 2018 року встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості по сплаті аліментів у повному обсязі. Державний виконавець Напалюк Н.О. у постанові вказала, що після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Постанова державного виконавця не містить достатніх даних, які б свідчили про те, що боржник на час вирішення подання умисно та злісно ухиляється від сплати аліментів.

Постанова державного виконавця була отримана заявником 29 жовтня 2020 року.

Крім того, надав заяву про поновлення пропущеного процесуального строку. У якій просить поновити ОСОБА_1 строк на оскарження постанови державного виконавця Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Напалюк Наталії Олександрівни від 30 липня 2018 року про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, оскільки він отримав вказану постанову, яка могла бути оскаржена протягом 10 робочих днів, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів, лише 03 листопада 2020 року, що підтверджується відповіддю державного виконавця.

Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на оскарження постанови державного виконавця та відмовлено у задоволенні заяви про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Не погоджуючись зі вказаною ухвалою ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, посилаючись на те, що дане судове рішення є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи, оскільки судом не було враховано що боржник не ухиляється від сплати аліментів за виконавчим провадженням.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 січня 2014 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист № 2/180/1068/2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів його прибутку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 22 серпня 2013 року і до її повноліття.

Постановою про встановлення тимчасового обмеження боржник у праві виїзду від 30 липня 2018 року державного виконавця Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Напалюк Наталії Олександрівни, при примусовому виконанні виконавчого листа №2/180/1068/2013, виданому 15 січня 2014 року, встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №2/180/1068/2013, виданого 15 січня 2014 року, на тій підставі, що після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у ОСОБА_1 утворилася заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 30 липня 2018 року за період з 22 серпня 2013 року по 01 серпня 2018 року у сумі 66 695,64 гривень, що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, яке відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню, постанову надіслано сторонам виконавчого провадження.

29 жовтня 2020 року державний виконавець Марганецького міського відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Напалюк Н.О. на заяву ОСОБА_1 повідомила, що на 01 березня 2020 року заборгованість по аліментним платежам становить 104 195,61 гривень, яку нараховано згідно вимог ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження». У справі відсутні документи, які підтверджують сплату аліментів боржником. На теперішній час з доходу боржника було перераховано бухгалтерією підприємства аліментні платежі на загальну суму 3 573,15 гривень. Стягувач відповідних реквізитів до відділу не надавала. Грошові кошти, стягнуті з боржника, зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Виконання рішення, винесеного судом, є невід`ємною частиною судового процесу для цілей статті 6 Конвенції, створення штучних перешкод для виконання судового рішення є неприпустимим.

Згідно зі статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства - обов`язковість рішень суду.

Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно із положень статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).

Верховний Суд України в Аналізі судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України №118/0/54-12 від 19 грудня 2012 року зазначив, "ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону №3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону №606-XIV, позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Отже, за змістом пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з навмисним чи іншим свідомим ухиленням особи від виконання судового рішення про аліментів на утримання дитини.

Відповідно до положень частини 5 статті 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

В справі відсутні докази виконання боржником судового рішення, вжиття дієвих заходів щодо погашення заборгованості.

Підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України було встановлення факту ухилення від виконання зобов`язання, покладеного рішенням суду від 15 січня 2014 року. На час звернення з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду та її розгляду у виконанні судового рішення суттєвих змін не відбулося.

Суд приймає доводи державного виконавця, викладені у відзиві на заяву, та погоджується з тим, що ухилення боржника від виконання зобов`язання, встановленого судовим рішенням, продовжується, таке ухилення є свідомим, поважних причин для невиконання зобов`язання не встановлено.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено наступне, «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Аналізуючи зазначені норми права, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи обставини, що зумовили прийняття державним виконавцем заходів щодо тимчасового обмеження у праві виїзд за межі України, з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог державного виконавця, колегія суддів вважає, що матеріалами справи доведено належним чином, що боржник свідомо ухиляється від виконання судового рішення, тому обмеження фізичної особи в праві вільно залишати територію України є легітимним та дотриманий справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення процесуального питання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров