Постанова

Іменем України

22 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 307/1418/18

провадження № 61-13097св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Калинівська сільська рада Тячівського району Закарпатської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Калинівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області про скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності на землю, державної реєстрації земельної ділянки та знесення самочинно збудованої частини будівлі

за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кохман Марії Василівни на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2020 року у складі Чопика В. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 липня 2020 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Фазикош Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив: скасувати рішення 22-ої сесії 6-го скликання Калинівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області (далі - Калинівська сільська рада) від 16 грудня 2014 року № 1016, яким затверджено проект із землеустрою щодо передання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 0,0100 га для будівництва індивідуального гаража; скасувати свідоцтво про право приватної власності на земельну ділянку від 14 січня 2015 року, індексний номер 32180901, площею 0,01 га для будівництва індивідуальних гаражів, видане ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку, номер витягу НВ-01, передану у власність ОСОБА_2 , площею 0,0100 га для будівництва індивідуального гаража, дата реєстрації 18 листопада 2014 року; скасувати рішення 8-ої сесії 7-го скликання Калинівської сільської ради від 09 червня 2017 року № 495 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 на АДРЕСА_2 , площею 0,0097 га для будівництва індивідуального гаража; скасувати державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку, номер витягу НВ-017, яка зареєстрована за ОСОБА_3 , площею 0,097 га для будівництва індивідуального гаражу; знести частину самочинно збудованої будівлі, яка прибудована до будинку, що належить ОСОБА_2 , та розташована на земельній ділянці, кадастровий номер :04:001:0226, загального користування за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з відповідачів на його користь 4 935,00 грн судового збору та 20 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що з 2005 року він є власником торговельно-виробничого комплексу на АДРЕСА_2 та орендатором земельної ділянки площею 0,0867 га для обслуговування зазначеного комплексу. Згідно з планом цієї земельної ділянки частина земель (від А до Б) належить до земель загального користування, тобто це заїзд від центральної дороги ( АДРЕСА_2 до орендованої ним земельної ділянки та торгово-виробничого комплексу.

Водночас Калинівська сільська рада всупереч закону своїми рішеннями від 16 грудня 2014 року № 1016 і від 09 червня 2017 року № 495 передала землі загального користування у приватну власність ОСОБА_2 (площею 0,0100 га) та ОСОБА_3 (площею 0,0097 га) для будівництва індивідуальних гаражів.

Окрім того, ОСОБА_2 став загороджувати йому проїзд добудовою до будинку, яка значно звузила ширину проїзду до торгово-виробничого комплексу та орендованої земельної ділянки. Також відповідачі мають намір забудувати гаражами земельну ділянку (проїзд), що призведе до знецінення належного йому комплексу, а тому просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Тячівський районний суд Закарпатської області рішенням від 05 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що твердження ОСОБА_1 про порушення його прав унаслідок передання у власність відповідачів землі загального користування - проїзду до орендованої ним земельної ділянки та до будівлі торгово-виробничого комплексу - є безпідставними, недоведеними, оскільки позивач не надав доказів самого юридичного існування проїзду, тобто того факту, що проїзд до належних йому об`єктів у встановленому порядку запроектований, передбачений відповідною містобудівною документацією, відведений як проїзд і має статус елемента вулично-дорожньої мережі.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Закарпатський апеляційний суд постановою від 30 липня 2020 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2020 року залишив без змін.

Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кохман М. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 липня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України - суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що в ході розгляду цієї справи суди не з`ясували, яке цільове призначення земельних ділянок, виділених відповідачам під будівництво гаражів, та необґрунтовано відмовили у позові через ненадання позивачем доказів юридичного існування проїзду відповідно до містобудівної документації. Водночас містобудівної документації спірної території не існує, оскільки генеральний план села Калини зроблений у 1976 році, коли спірна територія не входила у межі села, детальний план території, виготовлений у 2018 році, є неналежним доказом, тому що він деталізує та уточнює положення генерального плану, якого взагалі не існує. Єдиним первинним документом є проект відведення земельної ділянки ОСОБА_1 на умовах оренди, виготовлений Державним центром земельного кадастру у 2008 році, затверджений рішенням Калинівської сільської ради. У наведеному проекті чітко зазначено, що проїзд до торговельно-виробничого комплексу, який належить ОСОБА_1 , та площадка перед комплексом є землями загального користування. Таким чином, є підстави вважати, що спірні земельні ділянки, які були виділені під будівництво гаража ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є землями загального користування. Через відсутність інших доказів на підтвердження заявлених вимог сторона позивача в суді першої та апеляційної інстанції декілька разів заявляла клопотання про призначення комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою на предмет визначення цільового призначення земель, які були виділені ОСОБА_2 і ОСОБА_3 під будівництво гаражів. Однак, суди безпідставно відмовили в задоволенні клопотання про призначення експертизи.

У січні 2021 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 подали відзив на касаційну скаргу, в якому просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

10 листопада 2020 року справа № 307/1418/18 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить торгово-виробничий комплекс на АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом на право власності від 29 серпня 2005 року № 07, виданим виконавчим комітетом Калинівської сільської ради.

У зв`язку з переходом права власності на торгово-виробничий комплекс рішенням Калинівської сільської ради від 21 червня 2005 року за позивачем на умовах договору оренди була закріплена земельна ділянка на АДРЕСА_2 площею 0,11 га для обслуговування торгово-виробничого комплексу.

Рішенням Калинівської сільської ради від 19 червня 2008 року № 385 внесено зміни до рішення Калинівської сільської ради від 21 червня 2005 року, яким позивачу надано дозвіл на збір матеріалів для розроблення проекту відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 площею 0,09 га на умовах оренди.

На замовлення позивача Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» у 2008 році виготовило проект відведення земельної ділянки на умовах оренди на АДРЕСА_2 .

Рішенням Калинівської сільської ради від 03 жовтня 2008 року № 448 затверджено проект відведення земельної ділянки на умовах оренди на АДРЕСА_2 площею 0,0867 га строком на 49 років для обслуговування торгово-виробничого комплексу.

Із зазначеного проекту, а саме із плану земельної ділянки, яка виділена ОСОБА_1 на умовах оренди, встановлено, що земельна ділянка межує з такими земельними ділянками: від А до Б - землі загального користування, від Б до В - землі ПП ОСОБА_2 , від Б до Г - землі ПП ОСОБА_4 , від Г до Д - землі користування, від Д до А - землі сільськогосподарського виробничого кооперативу.

На підставі договору купівлі-продажу магазину від 26 червня 2007 року № 2325 ОСОБА_2 набув право власності на будівлю магазину, розташовану на АДРЕСА_2 , а згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 07 жовтня 2009 року № 3014 набув право власності на земельну ділянку площею 673 кв. м, розташовану за цією адресою для обслуговування магазину.

Згідно з пунктом 2 рішення Калинівської сільської ради від 16 грудня 2014 року № 1016 ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку площею 0,0100 га, кадастровий номер :04:001:0226, розташовану на АДРЕСА_2 , для будівництва індивідуального гаража.

Рішенням Калинівської сільської ради від 09 червня 2017 року № 495 ОСОБА_3 надано у власність земельну ділянку площею 0,0097 га, кадастровий номер :04:001:0116, розташовану на АДРЕСА_2 , для будівництва індивідуального гаража.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували право власності на зазначені земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначив про порушення його прав унаслідок передання Калинівською сільською радою у власність відповідачів землі загального користування - проїзду до орендованої ним земельної ділянки та до будівлі торгово-виробничого комплексу. При цьому позивач стверджував про наявність проїзду загального користування з АДРЕСА_2 до орендованої ним земельної ділянки та до належної йому будівлі торгово-виробничого комплексу, який повинен знаходитися на місці розташування належних відповідачам земельних ділянок площею 0,0100 га, кадастровий номер :04:001:0226, і площею 0,0097 га, кадастровий номер :04:001:0116.

Відповідно до статті 81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди попередніх інстанцій, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні докази, дійшли таких висновків.

У спірних правовідносинах предметом доказування є наявність або відсутність проїзду (під`їзду) з АДРЕСА_2 до земельної ділянки і торгово-виробничого комплексу позивача, а тому і встановлення факту порушення прав ОСОБА_1 як власника комплексу та орендаря відповідної земельної ділянки оспорюваними рішеннями органу місцевого самоврядування або відсутність такого порушення.

Доводи ОСОБА_1 ґрунтуються на проектній документації щодо відведення земельної ділянки на умовах оренди для здійснення ним підприємницької діяльності (обслуговування торгово-виробничого комплексу), а саме: на плані земельної ділянки (землі загального користування ( вулиця Леніна) від А до Б ) та збірному кадастровому плані меж земельної ділянки (землі загального користування (площадка), під`їзд).

Позивач стверджує, що землі загального користування на вказаних планах є проїздом, і саме вони надані Калинівською сільською радою ОСОБА_2 і ОСОБА_3 для будівництва індивідуальних гаражів.

Водночас таке твердження ОСОБА_1 спростовується низкою письмових доказів, а саме:

- технічною документацією на реконструкцію колишнього адміністративного будинку КСП «Калини» під торгово-виробничий комплекс приватного підприємця ОСОБА_1 на АДРЕСА_2 від 16 серпня 2004 року, згідно з якою до головного фасаду будівлі цього комплексу під`їзд із вулиці Леніна не передбачений (не запроектований), а передбачено проїзд з вулиці Леніна до бокового фасаду і тильної сторони будівлі;

- генеральним планом населеного пункту села Калини станом на 1976 року, який не містить інформації щодо наявності проїздів із вулиці Леніна до території колишнього КСП «Калини» та до адміністративної будівлі зокрема;

- детальним планом території АДРЕСА_2 , розробленим на замовлення Калинівської сільської ради, згідно з яким під`їзд до будівлі торгово-виробничого комплексу передбачено з бокових фасадів;

- інформаційним листом відділу капітального будівництва, містобудування та архітектури Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 20 вересня 2018 року № 55;

- збірними кадастровими планами земельних ділянок села Калини (включно із земельними ділянками відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ) з відображенням можливих проїздів до земельної ділянки позивача, згідно з якими проїзди загального користування передбачені зі сторони бокового фасаду та з тильної сторони будівлі торгово-виробничого комплексу;

- інформаційним листом сільськогосподарського виробничого кооперативу - агропромислової фірми «Калини» від 25 листопада 2018 року № 11, згідно з яким проїзд до будівлі колишньої контори на АДРЕСА_2 був передбачений із території ферми «Верхня прохідна» та з гаража кооперативу «Нижня прохідна», до головного фасаду будівлі колишньої контори з вулиці Леніна проїзду не було.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність позовних вимог, оскільки позивач не довів факту, що передані у власність відповідачів земельні ділянки були землями загального користування і на цих землях був проїзд (під`їзд) з АДРЕСА_2 до земельної ділянки і торгово-виробничого комплексу позивача.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно відмовили в задоволенні клопотання про призначення експертизи колегія суддів до уваги не бере, оскільки з матеріалів справи встановлено, що заявлене стороною позивача клопотання про призначення судової експертизи розглянуто з постановленням вмотивованої ухвали відповідно до норм статті 103 ЦПК України та без порушень норм статті 105 ЦПК України.

Так, апеляційний суд, постановляючи ухвалу від 30 липня 2020 року про відмову в задоволенні клопотання представника позивача про призначення комплексної будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою, виходив з того, що з`ясування цієї обставини не потребує спеціальних знань експерта. Окрім того, суд взяв до уваги і те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції була призначена земельно-технічна експертиза. Водночас постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 червня 2019 року ухвала місцевого суду була скасована, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду через відсутність потреби в такій експертизі.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кохман Марії Василівни залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко