Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 607/9400/17

провадження № 61-7276св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач - виконавчий комітет Тернопільської міської ради Тернопільської області,

третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Тернопільського апеляційного суду

від 03 березня 2020 року у складі колегії суддів: Бершадська Г. В., Гірський Б. О., Ткач О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 10 червня 2011 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2017 року.

За час шлюбу подружжя за спільні кошти набуло у власність автомобіль «RenaultLaguna», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу між сторонами не досягнуто згоди щодо спільного користування транспортним засобом, яким користується однособово відповідачка, ОСОБА_1 просив стягнути з неї грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості автомобіля «Renault Laguna», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , виконавчого комітету Тернопільської міської ради, третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про поділ майна подружжя, визнання недійсним розпорядження виконавчого комітету Тернопільської міської ради та свідоцтва про право власності на житло.

Зустрічні позовні вимоги мотивувала тим, що автомобіль «RenaultLaguna»,

2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки був придбаний за її особисті кошти, а саме за грошові кошти у розмірі 5 000,00 швейцарських франків, що були подаровані їй сестрою - ОСОБА_3 , яка постійно проживає у Швейцарії, під час її ( ОСОБА_2 ) подорожі до зазначеної країни, а тому він не підлягає поділу.

Після укладення шлюб між нею та ОСОБА_1 , її батько - ОСОБА_4 здійснив роботи з реконструкції однокімнатної кімнати у гуртожитку по АДРЕСА_1 , яку було надано у користування ОСОБА_1 на підставі ордеру від 29 жовтня 2010 року. За рахунок приєднання частини іншої сусідньої кімнати, влаштованння санвузла та кухні було створено однокімнату квартиру площею 28,9 кв. м, у якій вони з відповідачем та неповнолітнім сином ОСОБА_5 проживали до травня 2017 року.

Згідно з розпорядженням виконавчого комітету Тернопільської міської ради

від 18 жовтня 2016 року № 46945 квартиру АДРЕСА_2 , передано у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_5 та видано свідоцтво про право власності на житло СТА 321442 від 18 жовтня 2016 року. Однак у подальшому при здійсненні приватизації зазначеної квартири, вона, як член сім'ї наймача, не була включена до числа осіб, які мають право на участь у приватизації зазначеного житла.

Крім того, за час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 набув у власність гараж АДРЕСА_3 та, за рахунок спільних коштів подружжя, був сформований депозитний вклад у відділенні АТ «Ощадбанк», відкритий на його ім`я .

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просила:

- визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль «RenaultLaguna», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- визнати недійсним розпорядження виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 18 жовтня 2016 року № 46945 та свідоцтво про право власності на житло СТА 321442 від 18 жовтня 2016 року;

- визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_4 ;

- визнати за нею право власності на 1/2 частину коштів банківського вкладу (депозиту) у відділенні АТ «Ощадбанк», відкритого на ім`я ОСОБА_6 ;

- стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини гаража АДРЕСА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 25 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 ідеальної частки у праві власності на автомобіль «Renault Laguna», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину коштів банківського вкладу, що був розміщений у відділенні № 10019/02 філії Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» та обліковувався на депозитному рахунку ОСОБА_1

№ НОМЕР_2 , згідно з договором від 11 листопада 2016 року № 19847119, на суму 4 012,36 доларів США, що станом на момент ухвалення судового рішення, еквівалентно 100 766,85 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ автомобіля «Renault Laguna», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання зазначеного майна її особистою приватною власністю, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначений транспортний засіб було набуто сторонами під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя. Суд визнав необгрунтованими твердження ОСОБА_2 про те, що спірний транспортний засіб було придбано нею за рахунок подарованих її сестрою грошових кошти, оскільки у вартість спірного автомобіля входять також податки, нараховане мито та обов`язкові платежі, які було сплачено подружжям після ввезення його на митну територію України та постановлення його на реєстраційний облік у сервісному центрі.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 у частині поділу коштів банківського вкладу, та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину коштів банківського вкладу, що був розміщений у відділенні № 10019/02 філії Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк», та обліковувався на депозитному рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 згідно з договором

від 11 листопада 2016 року № 19847119 у розмірі 4 012,36 доларів США, що станом на момент ухвалення судового рішення становило 100 766,85 грн, суд вважав недоведеними посилання ОСОБА_1 на те, що депозитний вклад було сформовано ним за рахунок особистих коштів, виручених від реалізації, придбаного до шлюбу транспортного засобу, як і доказів того, що після зняття у травні 2017 року грошових коштів з рахунку у банку, такі кошти ним було використано в інтересах сім`ї. Зазначених висновків суд дійшов з урахуванням встановлених у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2017 року преюдиційних при вирішенні зазначеної справи обставин, а саме, що сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства у травні 2017 року.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсними розпорядження виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 18 жовтня 2016 року

№ 46945, свідоцтва про право власності на житло СТА 321442 від 18 жовтня 2016 року та визнання за нею права власності на 1/3 частку квартиру АДРЕСА_4 , суд вважав необгрунтованими. Такий висновок суд мотивував тим, що ОСОБА_2 достовірно було відомо про проведення приватизації квартири у 2016 році ОСОБА_1 та їх малолітнім сином ОСОБА_5 , із заявою про участь у приватизації житла вона до органу приватизації не зверталася, що свідчить про відсутність у неї наміру брати участь у приватизації зазначеного житлового приміщення, а не про порушення її прав на участь у приватизації.

Оскільки будівництво спірного гаража було завершене ОСОБА_1 до укладення шлюбу з ОСОБА_2 , суд дійшов висновку, що зазначене майно є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , а тому не підлягає поділу.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 03 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від

25 жовтня 2019 року скасовано у частині вирішення позовних вимог про поділ коштів, що знаходилися на банківському рахунку, відкритого на ім`я

ОСОБА_1 , та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ коштів, що знаходилися на депозитному рахунку, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції належним чином не урахував визнання ОСОБА_2 тієї обставини, що банківський вклад частково сформовано за рахунок грошових коштів, які ОСОБА_1 отримав від реалізації належного йому на праві особистої приватної власності автомобіля (орієнтовно, відповідно до пояснень ОСОБА_2 у судовому засіданні

від 24 травня 2018 року, 4800-4900 доларів США). З огляду на зазначене, апеляційний суд вважав відсутніми підстави для визнання грошових коштів, що знаходилися на депозитному рахунку ОСОБА_1 спільним майном подружжя, та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину вкладу, що становить 4 012,36 доларів США.

Додатковою постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 квітня

2020 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Узагальнені доводи касаційної скарги та позицій інших учасників справи

У квітні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , у якій вона просила скасувати постанову Тернопільського апеляційного суду

від 03 березня 2020 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема вказувала на те, що суд застосував норми матеріального права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 24 травня

2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_2 , у межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, обгрунтована посиланням на те, що застосовуючи до спірних правовідносин положення статті 60 СК України, апеляційний суд не урахував правові висновки щодо її застосування, викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі

№ 6-843цс17 та Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17, відповідно до яких тягар доведення обставин, необхідних для спростування поширення режиму спільної сумісної власності на певний об'єкт, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відмовляючи у задоволенні її позовних вимог у цій частині, апеляційний суд послався виключно на визнання нею обставин того, що банківський вклад було сформовано частково за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 , виручених від реалізації належного йому на праві особистої власності автомобіля. Разом з тим, суд залишив поза увагою відсутність у матеріалах справи допустимих доказів на підтвердження того, що належний ОСОБА_1 автомобіль «Chevrolet Aveo», 2008 року випуску, було продано до 11 листопада 2016 року (дата формування початкової суми вкладу у розмірі 5 850,00 доларів США) та, що його продаж відбувся саме за такою ціною. Ураховуючи, що на момент закриття депозитного рахунку, сума вкладу перевищувала початковий внесок і становила 8024,00 долари США, висновок апеляційного суду про формування спірного депозитного вкладу виключно за рахунок особистих коштів ОСОБА_1 є помилковим.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судове рішення суду апеляційної інстанції переглядається у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ грошових коштів, які перебували на депозитному рахунку ОСОБА_1 .

Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що 10 червня 2011 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 31 липня 2017 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До укладення шлюбу ОСОБА_1 належав на праві власності автомобіль «Chevrolet Aveo», 2008 року випуску, який ним відчужено у листопаді 2016 року.

Згідно з довідкою АТ «Ощадбанк» від 18 червня 2018 року № 83, 11 листопада 2016 року у відділенні № 10019/02 філії Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_1 був відкритий депозитний рахунок

№ НОМЕР_2 , згідно з договором банківського вкладу від 11 листопада 2016 року № 19847119, на суму 5 850,00 доларів США з правом поповнення рахунку.

15 травня 2017 року зазначений рахунок закрито у зв'язку із закінченням терміну депозиту, на момент закриття депозитного рахунку на ньому розміщувалися грошові кошти у розмірі 8 024,72 доларів США.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, ОСОБА_2 визнала обставини того, що спірний банківський вклад, відкритий на ім'я ОСОБА_1 , було частково сформовано за рахунок коштів, виручених від реалізації належного ОСОБА_1 автомобіля «Chevrolet Aveo», 2008 року випуску, орієнтовно у розмірі 4 800 - 4 900 доларів США.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Той факт, що на час відкриття депозитного рахунку у відділенні № 10019/02 філії Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не працювала та не мала самостійного доходу, оскільки перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, не має впливає на рівність часток подружжя оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_1 відкрив у відділенні

№ 10019/02 філії Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» на своє ім`я депозитний рахунок, на який вніс 5850,00 доларів США з правом поповнення рахунку.

ОСОБА_2 не заперечувала, що зазначений вище вклад було сформовано частково за рахунок грошових коштів, які ОСОБА_1 виручив від реалізації належного йому на праві особистої приватної власності автомобіля «Chevrolet Aveo», 2008 року випуску, вказуючи на те, що вказаний транспортний засіб було відчужено ОСОБА_1 щонайбільше за 4 900,00 доларів США. Доказів на підтвердження того, що вартість відчуженого ОСОБА_1 належного йому на праві власності транспортного засобу була вищою, порівняно з тією, яку визнала ОСОБА_2 , він суду не надав.

За змістом частини першої статті 82 ЦПК України звільняються від доказування обставини, які визнаються учасниками справи, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільної їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Беручи до уваги пояснення ОСОБА_2 про те, що грошові кошти, які перебували на депозитному рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 11 листопада

2016 року, частково належали йому на праві особистої приватної власності, а частково були спільною власністю подружжя, та ураховуючи, що на момент закриття депозитного рахунку на ньому розміщувалися грошові кошти у розмірі 8 024,72 доларів США, апеляційний суд дійшов передчасного висновку, що грошові кошти, що знаходилися на депозимтному рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 належали йому на праві особистої власності, а тому не підлягають поділу.

Покладаючи на ОСОБА_2 негативні наслідки недоведеності того, яку суму особистих коштів ОСОБА_1 було використано на формування депозитного вкладу, апеляційний суд не урахував, що у спірних правовідносинах, у силу конструкції статті 60 СК України, саме на ОСОБА_1 , як на сторону, яка заперечує поширення на грошові кошти, що розміщувалися на депозитному рахунку у АТ «Ощадбанк» правового режиму спільної сумісної власності подружжя, лежить тягар доказування обставин, що спростовують презумпцію спільної сумісної власності, а тому саме він, як продавець такого рухомого майна, повинен був надати суду належні та допустимі докази на підтвердження ціни відчуженого майна та, що за рахунок виручених від продажу автомобіля коштів був сформований депозитний вклад.

Апеляційний суд також не перевірив та не встановив, за рахунок яких грошових коштів, протягом строку дії договору від 11 листопада 2016 року № 19847119, відбулося збільшення суми депозитного вкладу з 5850,00 доларів США (на момент відкриття депозитного рахунку) до 8 024,72 доларів США (15 травня

2017 року закінчення строку дії депозитного договору). Та обставина, що на час вирішення спору про поділ коштів, що знаходилися на депозитному рахунку, строк дії договору про депозитний вклад закінчився, не може бути додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ грошових коштів, що розміщувалися на депозитному рахунку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до підпункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про поділ грошових коштів, що знаходилися на депозитному рахунку, апеляційний суд не встановив, у якому розмірі

ОСОБА_1 вніс належні йому особисто грошові кошти у формування зазначеного вкладу та яка сума спільних грошових коштів подружжя була внесена при відкритті депозитного рахунку, а також не перевірив, за рахунок яких коштів відбувалося збільшення суми вкладу протягом строку дії договору.

Узагальнюючи наведене, оскаржуване судове рішення апеляційного суду не можна вважати законним та обгрунтованим, а тому відповідно до статті 411 ЦПК України, воно підлягає скасуванню зпередачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, підлягає скасуванню і додаткова постанова Тернопільського апеляційного суду від 08 квітня 2020 року, якою вирішено питання розподілу судових витрат.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 03 березня 2020 року скасувати, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко