ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року

м. Черкаси

справа № 691/108/20 провадження № 22-ц/821/629/21 категорія 305020000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Василенко Л.І.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник ОСОБА_1 адвокат Петренко Олександр Володимирович

відповідач: Городищенська міська рада Черкаської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Комунальник» Городищенської міської ради

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Городищенської міської ради Черкаської області на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 08 лютого 2021 року у справі за позовом правонаступника ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Городищенської міської ради Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Комунальник» Городищенської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

22 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Городищенської міської ради Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: КП «Комунальник» Городищенської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 16 червня 2020 року до участі у справі залучено правонаступника позивача ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради від 06 листопада 1997 року № 391 Городищенському виробничому управлінню житлово-комунального господарства по вул. Калініна (нині Словянська) 29-а у м. Городище Черкаської області. У подальшому вказана квартира передана на баланс КП «Комунальник», оскільки останнє являється унітарним та створеним рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради, шляхом виділення з комунального підприємства виробничого управління житлово-комунального господарства та шляхом об`єднання КП «Сервіс».

05 квітня 2004 року протоколом № 4 засідання адміністрації (ВУЖКГ) було надано дозвіл ОСОБА_1 на проживання у даній квартирі, і ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 10 квітня 2004 року почали в ній проживати та проводити опалення та капітальні ремонти. Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2009 року було відмовлено КП «Комунальник» у виселенні із службової квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_1 02 вересня 2012 року, ОСОБА_2 продовжувала постійно проживати у зазначеній квартирі та сплачувати вартість спожитих житлово-комунальних послуг. Маючи намір визнати право найму на квартиру за собою, ОСОБА_2 у 2016 році звернулася до суду, проте вказане питання було вирішено мирним шляхом, укладенням договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 03 січня 2018 року.

20 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Городищенської міської ради із заявою про надання дозволу на приватизацію однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , однак листом № 638.02/18 від 25 липня 2018 року Городищенська міська рада відмовила у задоволенні заяви в зв`язку з тим, що вказана квартира є службовою. Із відповіді Городищенської міської ради від 25 липня 2018 року вбачається, що рішення про включення до числа службових квартир спірної квартири передано на зберігання до Городищенського районного архіву.

Рішенням № 391 від 06 листопада 1997 року відповідно до змісту якого вбачається, що на підставі ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» спірну квартиру виділено ВУЖКГ як службову. Тобто рішення виконкому про включення до числа службових спірної квартири у відповідності до Положення № 37 не приймалось, а вказівка у рішенні № 391 від 06 листопада 1997 року, що спірна квартира є службовою не є рішенням виконкому про включення спірної квартири до числа службових у розумінні п. 3 Положення № 37.

Із довідки Городищенського виробничого відділу КП «ЧООБТІ» від 09 липня 2019 року № 64-о вбачається, що рішення або іншого документа ВК Городищенської міської ради про включення спірної квартири до числа службових відсутнє.

З урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати Городищенську міську раду Черкаської області надати ОСОБА_1 як правонаступнику ОСОБА_2 дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 08 лютого 2021 року позовні вимоги правонаступника ОСОБА_2 ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано Гоордищенську міську раду Черкаської області надати ОСОБА_1 , як правонаступнику ОСОБА_2 дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з Городищенської міської ради Черкаської області на користь правонаступника ОСОБА_2 ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що єдиною підставою щодо відмови у наданні дозволу на приватизацію, як зазначено у листі відповідача від 25 липня 2018 року, є те, що спірна квартира є службовою.

Суд врахував, що п. 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 № 37, передбачено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.

Крім того, суд вказав, що рішенням виконавчого комітету Городищенської міської ради від 06 листопада 1997 року № 391 Городищенському виробничому управлінню житлово-комунального господарства (ВУЖКГ) було виділено однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , як службову для працівників - двірників та слюсарів - сантехніків по обслуговуванню внутрібудинкових інженерних систем та обладнання.

Тобто рішення виконкому про включення до числа службових спірної квартири, у відповідності до Положення № 37, не приймалось, а вказівка у рішенні № 391 від 06 листопада 1997 року, що спірна квартира є службовою не є рішенням виконкому про включення спірної квартири до числа службових у розумінні п.3 Положення № 37.

Відповідно до довідки Городищенського виробничого відділу КП «ЧООБТІ» від 09 липня 2019 року № 64о вбачається, що рішення або іншого документа ВК Городищенської міської ради про включення спірної однокімнатної квартири до числа службових - не має.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги правонаступника ОСОБА_2 ОСОБА_1 є обґрунтованими та підтвердженими належним чином доказами, а тому підлягають до задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Городищенська міська рада Черкаської області просить скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 08 лютого 0221 року як незаконне та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи та ухваленні рішення суду не було враховано, що звертаючись до суду з позовом позивач, а потім її правонаступник не надали суду документи, визначені п. 18 Положення № 396, а саме документа, який підтверджує право особи на приватизацію державного житлового фонду копії ордера. Неподання такого ордера до органу приватизації унеможливлює з`ясування питання чи проживають заявники постійно в квартирі на умовах договору найму.

Разом з тим, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині зобов`язання Городищенської міської ради надати дозвіл на приватизацію квартири за відсутності ордеру на квартиру, оскільки визначеним порядком передачі квартир (будинків), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян, не передбачено надання такого дозволу.

Окрім того, судом не враховано норми ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» стосовно компетенції сільських, селищних, міських рад, оскільки останні не наділені повноваженнями щодо видачі дозволів на приватизацію квартири.

Міська рада зазначила, що суд не вправі перебирати на себе функції дозвільного органу та своїм рішенням зобов`язувати Городищенську міську раду надавати дозвіл на приватизацію квартири, оскільки за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження дозвільного органу щодо надання таких дозволів є дискредеційним повноваженням та виключною компетенцією виконавчого органу.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_1 зазначено, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими.

Вказано, що договір найму квартири АДРЕСА_2 оформлений належним чином, у встановленому законом порядку не визнаний недійсним, нікчемним, отже твердження відповідача про присвоєння спірній квартирі статусу службової є безпідставним.

Також, матеріали справи не містять рішення виконавчого комітету міської ради про включення до числа службових спірної квартири.

Крім того, обраний стороною позивача спосіб захисту свого невизнаного та порушеного цивільного права повністю відповідає положенням ст. 16 ЦК України.

Відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсудку, тобто коли такий орган може обирати із кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

ОСОБА_1 вважає, що розглядаючи спір, районний суд повно та всебічно надав оцінку всім доказам у справі, прийняв рішення, яке ґрунтується на вимогах закону, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Позивачем заявляються вимоги про зобов`язання відповідача провести дії по приватизації квартири за відсутності ордера на квартиру.

В даному випадку позивач на захист порушених своїх прав має право на звернення до суду з позовними вимогами про визнання дій відповідача протиправними у зв`язку з відмовою у прийнятті заяви про приватизації по причині ненадання ордеру та зобов`язати прийняти виписку з рішення про переоформлення особового рахунку, або оскаржити рішення виконкому про відмову у приватизації, якщо таке приймалось, а вимога про зобов`язанням відповідача провести дії по приватизації є похідними від вимоги про визнання відмови у безкоштовній приватизації протиправною.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до статті 19 Конституції України , статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені

Згідно ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами статті 345 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

У разі визнання дій протиправними ( в даному випадку відмову у здійсненні приватизації) суд може зобов`язати відповідача учинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, на захист яких він звернувся до суду.

Отже, для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням і способом захисту. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту, який би вичерпував себе.

За таких підстав, з врахуванням вищезазначених норм права щодо можливості суду обрати спосіб захисту, який не суперечить закону відповідно до ч.2 ст. 5 ЦПК України, з метою ефективного захисту прав позивача, враховуючи способи захисту цивільних прав, а також той факт, що вимога про зобов`язання вчинити певні дії є похідною від вимоги щодо визнання відмови у приватизації квартири протиправною, а позивачем в мотивувальній частині позовної заяви акцентується увага саме на протиправність такої відмови, тому, суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог зобов`язання відповідача провести дії по наданню дозволу приватизації квартири у відповідності п. 18 Наказу МЖКГ України від 16.1.22009 року «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будників), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» за відсутності ордеру на жиле приміщення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував, що сім`я позивача вселилася до квартири правомірно на підставі протоколу № 4 засідання адміністрації (ВУЖКГ) від 05 квітня 2004 року яким було надано дозвіл на проживання у даній квартирі.

І ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 постійно проживали в ній з 2004 року, несли витрати на її утримання. Незаконність їхнього проживання відповідачем не доведена, більше того, за наслідками розгляду цивільної справи № 691/722/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Городищенської міської ради та КП «Комунальник» про визнання наймачем житлового приміщення було встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 не включена до числа службових, оскільки з цього приводу відсутнє відповідне рішення в інвентаризаційній справі БТІ. Крім того, між КП «Комунальник» та ОСОБА_2 укладено договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 03 січня 2018 року.

Крім цього, колегія суддів враховує, що позивач ОСОБА_2 постійно проживаючи у вказаній квартирі мала достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Як встановлено судом першої інстанції, єдиною підставою щодо відмови у наданні дозволу на приватизацію, як зазначено у листі відповідача від 25 липня 2018 року, є те, що спірна квартира є службовою. Однак, оскільки п. 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, передбачено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.

Вищеприведена обставина повністю спростовується наявними матеріалами справи, крім того відповідачем не надано суду доказів, що Городищенська міська рада приймала рішення про включення оспорюваної квартири до числа службових, а відтак вимоги позивача щодо захисту його порушених прав є законними та підлягають захисту.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим посилання відповідача у своїй апеляційній скарзі на практику Вищого адміністративного суду України, оскільки це суперечить приписам ч.4 ст. 263 ЦПК України, згідно якої, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відносно дискреційних повноважень щодо вирішення спору, колегія суддів враховує наступне.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень, то Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої, національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів. У будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункти 156, 157, 159 рішення у справі № 32181/04 «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру», пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства», пункти 47-56 рішення у справі № 38780/02 «Путтер проти Болгарії».

Поняття дискреційних повноважень наведене, також і у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, які прийняті Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

В даному випадку, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними та не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Тому доводи апеляційної скарги з цього приводу не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Отже, вирішуючи спір в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 268 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Городищенської міської ради Черкаської області залишити без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 08 лютого 2021 року у справі за позовом правонаступника ОСОБА_2 ОСОБА_1 до Городищенської міської ради Черкаської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Комунальник» Городищенської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст виготовлено 29 квітня 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді В.О. Єльцов

Л.І. Василенко