Ухвала

27 квітня 2021 року

місто Київ

справа № 521/19810/17

провадження № 61-6905ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - Департамент адміністративних послуг Одеської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням з правом реєстрації місця проживання та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення у зв`язку зі смертю наймача,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у листопаді 2017 року звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- визнати право користування квартирою АДРЕСА_1 , як члена сім`ї наймача квартири, з правом реєстрації місця проживання;

- зобов`язати Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти договір найму зазначеної квартири.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на користування квартирою АДРЕСА_1 , як члена сім`ї наймача квартири з правом реєстрації місця проживання.

Зобов`язано Малиновську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму квартири АДРЕСА_1 .

ІІ. ВИМОГИ ТА АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради 21 квітня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Підставами касаційного оскарження зазначеного судових рішень заявник визначив:

- неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права;

- судом апеляційної інстанції не враховано постанову Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, зокрема докази на підтвердження тієї обставини, що позивач у спірній квартирі не зареєстрована, особовий рахунок на неї не відкрито (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для повернення касаційної скарги заявнику, яку подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених

пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень. Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та/або порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування наявності випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Посилання заявника на постанову Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» без зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України, також не підлягає врахуванню під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження, оскільки неврахування такої постанови не є підставою касаційного оскарження, визначеною процесуальним законом України.

Оскільки заявником не обґрунтована підстава касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, яка, за його твердженням, відповідає положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, Суд констатує, що зазначена заявником підстава оскарження не відповідає визначеним процесуальним законом підставам касаційного оскарження, які зазначені у пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Зазначена заявником підстава (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) може бути врахована Верховним Судом під час відкриття касаційного провадження виключно за умови, якщо обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження одночасно пов`язана з наявністю інших підстав, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Інших підстав касаційного оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які за містом мають відповідати частині другій статті 389 ЦПК України, заявником не зазначено.

Отже, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Доводи про здійснення оцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, що визначенні статтею 400 ЦПК України.

Верховний Суд наголошує на тому, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону під час подання касаційної скарги щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, третя особа - Департамент адміністративних послуг Одеської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням з правом реєстрації місця проживання та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення у зв`язку зі смертю наймача, не прийняти до розгляду та повернути заявникові.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Погрібний