ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і Товариства з обмеженою відповідальністю «Бойко-транс», третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Джурук Наталя Володимирівна про визнання договору оренди автомобіля недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 у жовтні 2019 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Бойко-транс», третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Джурук Наталя Володимирівна про визнання договору оренди автомобіля недійсним(а.с. 3-9).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 06 вересня 2018 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій ОСОБА_3 на автомобілі «ДАФ» порушив правили дорожнього руху і пошкодив автомобіль «Лексус», що належить позивачу. Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди і витрат, але в суді дізнався, що вказаний автомобіль «ДАФ» знаходиться в оренді у відповідача ТОВ «Бойко-транс». Вважає договір оренди автомобілів, укладений між відповідачами 30 травня 2018 року незаконним, оскільки порушує його права. Вважає, що відповідачі при укладанні цього договору діяли не добросовісно, оскільки дії відповідачів були направлені на ухилення від відшкодування шкоди завданої в результаті ДТП. Відповідач відмовився приймати участь у відшкодуванні шкоди. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання вважає є захист у судовому порядку, шляхом визнання договору оренди автомобілів недійсним. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено.

Просив визнати недійсним договір оренди автомобілів між відповідачами, задовольнивши позов у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 рокуу задоволенні позовнх вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі (а.с. 134, 136-142).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суд, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права (а.с. 149-154).

Сторони по справі не скористались своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06 вересня 2018 року близько 21.20 годині водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «ДАФ», державний номер автомобіля НОМЕР_1 , з напівпричіпом «Chereau», державний номер НОМЕР_2 , рухався в районі будинку 12б по вулиці Марії Лисиченко в місті Дніпро перед здійсненням маневру - зміна напрямку руху - не пересвідчився, що це буде безпечно, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діяв таким чином, щоб не завдавати загрози життю та здоров`ю громадян, грубо порушуючи вимоги п. 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, не впорався з керуванням вказаного автомобіля, заходів для своєчасного зниження швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу не прийняв, не врахував дорожню обстановку, ни вибрав безпечної дистанції, продовжив рух і скоїв наїзд, зіткнення з рухавшимся в тому місці автомобілем «Лексус», державний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , скоївши ДТП.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача отримав значні ушкодження. При цьому порушення зазначених в протоколі Правил дорожнього руху України знаходилось у прямому причинно-слідчому зв`язку із наслідками у вигляді завданих ушкоджень позивача та пошкодження названого автомобіля.

Стосовного винного, на думку поліцейських, в цій ДПТ водія ОСОБА_3 працівниками поліції складено протоколи і направлено його до суду. Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2018 року адміністративну справу розглянуто, у вказаній ДТП встановлено і визнано винним вказаного водія за ст. 124 КУпАП через порушення ним п. 10.1, 13.1 Правил дорожнього руху України і його притягнуто до адміністративної відповідальності в вигляді штрафу в дохід держави в сумі 340 грн. Вказана постанови оскаржена не була і набрала законної сили, іншого звернення до поліції чи інших правоохоронних органів стосовно цього випадку у сторін не було, обставини ДТП визнані сторонами.

З урахуванням вказаного ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ "Бойко-Транс", третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди і витрат.

В рамках вказаної справи директором ТОВ "Бойко-Транс" ОСОБА_2 було відзив на позов ОСОБА_1 з якого вбачається, що автомобіль "DAF", д.р.н. НОМЕР_1 з напівпричепом «Chereau», д.р.н. НОМЕР_2 на момент ДТП перебував у користуванні ТОВ "Бойко-Транс" на умовах оренди згідно договору оренди автомобілів посвідченого ПН ДМНО. Водій ОСОБА_3 , за участю якого сталась ДТП з 23.06.2018 року по 11.12.2018 року дійсно перебував у трудових відносинах із ТОВ "Бойко-Транс". Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля "DAF", д.р.н. НОМЕР_1 була застрахована згідно полісу АМ 0420318, виданого ПрАТ "Київський страховий дім". Цивільно-правова відповідальність власника напівпричепа «Chereau», д.р.н. НОМЕР_2 була застрахрована ПрАТ "СК "ВУСО" згідно поліса АМ 1856798. ОСОБА_1 не звертався до страхової компанії з метою виплати йому страхового відшкодування у відповідності до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Вказані обставини не були спростовані позивачем.

30 травня 2018 року між ТОВ "Бойко-Транс" в особі директора Бойко Г.Г. та фізичною особою ОСОБА_2 в особі її представника за довіреністю ОСОБА_5 було укладено договір оренди автомобілів. Предметом договору є автомобіль "DAF", д.р.н. НОМЕР_1 з напівпричепом «Chereau», д.р.н. НОМЕР_2 (Розділ 1 п. 1.2 договору). Власником вказаних автомобілів є Орендодавець ( ОСОБА_2 ) (Розділ п. 1.7 договору) (а.с. 11).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу України кожній особі гарантується право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного Кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі й визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

За змістом ст. ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з положеннями частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (стаття 229 ЦК України).

З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

ЦК України не містить визначення поняття "заінтересована особа" в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним, у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації.

Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

На підтвердження вимог про визнання недійсним договору оренди автомобілів позивач посилався на те, що є заінтересованою особою та відповідно до статті 215 ЦК України має право на оспорювання вищевказаного договору оренди автомобілів посилаючись на наявність у нього законного інтересу, який полягає в стягненні спричиненої позивачу майнової та моральної шкоди.

Проте, позивачем не наведено належних обгрунтувань стосовно того, яким чином договір оренди автомобілів укладений 30 травня 2018 року порушує його права та законний інтерес, який полягає в стягненні спричиненої позивачу майнової та моральної шкоди в результаті ДТП, яка відбулась 06 вересня 2018 року, тобто, вже після того, як спірний правочин було укладено, у зв`язку з чим колегія суддів не бере до уваги доводи скарги з цього приводу.

Крім того, колегія суддів враховує те, що як вже було встановлено раніше позивач не скористався своїх правом передбаченим Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" щодо захисту свого матеріального права стосовно відшкодування йому шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки цивільно-правова відповідальність якого була застрахована, оскільки не звернувся до страхової компанії із заявою про відшкодування завданого йому матеріального збитку.

Також, колегія суддів враховує, що на момент розгляду вказаної справи апеляційним судом, рішення по справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів у вказаній справі матеріальної та моральної шкоди завданої в результаті ДТП не ухвалено. Таким чином, на даний момент у відповідачів перед позивачем не виникло обов`язку щодо відшкодування матеріальної шкоди.

Судом встановлено, що позивачем не наведено в чому полягає порушення його прав внаслідок укладення договору оренди автомобілів та які його права підлягають відновленню у випадку визнання цього договору недійсним, а тому суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову і колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров