Справа № 495/1793/20
№ провадження 2/495/189/2021
р і ш е н н я

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

21 квітня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Іванченко А.С.,

справа № 495/1793/20,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород Дністровському Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

23 березня 2020 року позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, просить суд визнати відповідача таким, що втратила право користування жилим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину від 12.01.1989 року він є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Вказує, що у вказаному домоволодінні зареєстрована відповідач, його колишня дружина, з якою на підставі рішення суду по справі № 495/10156/19 вже припинено шлюбні відносини.

За твердженнями позивача, відповідач не проживає у належному йому будинку з 2015 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, її особистих речей в будинку немає.

Таким чином, зазначає, що відповідач створює йому перешкоди на вільне розпорядження та користування майном, та він позбавлений можливості продати вказане домоволодіння, що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

27 березня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду.

19.05.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого вказала, що заперечує у повному обсязі проти визнання її особою, яка втратила право користування житловим приміщенням.

Так, стверджує, що прийнятий у спадок будинок позивачем був знесений на підставі рішення виконкому від 17.07.1997 року за № 783 на підставі заяви ОСОБА_1 .

Позивачем було отримано дозвіл на будівництво нового будинку із введенням його в експлуатацію до 21.07.1999 року.

За ствердженнями відповідача, новий будинок був збудований сторонами у період їх перебування у шлюбі.

Натомість, в порушення строків визначених у дозволі за № 194, позивач не вводить в експлуатацію житловий будинок під літ «Б» із 1999 року, не оформлює права власності на новостворене майно, чим позбавляє її права на поділ цього майна як об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, фактично позивач не є власником житлового будинку, так як ще в 1997 році таке житло позивача було знищено.

Відповідач вказує, що право її користування житловим будинком під літ «Б» по АДРЕСА_1 регулюється положеннями ст. 63 СК України.

Зазначає, що Сімейний кодекс встановлює для відповідачки інший порядок користування житловим будинком, відмінний від поняття вказаного у ст. 405 ЦК України.

З урахуванням усього вищевикладеного, враховуючи порушення позивачем її прав на передбачену СК України можливість на поділ житлового будинку літ «Б» шляхом не введення його в експлуатацію, у зв`язку із чим дане майно не є об`єктом права власності позивача, просила відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

16 липня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті.

Представник позивача в судове засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання надала заяву про розгляд справи у відсутність, просить відмовити у задоволені позову з підстав викладених у відзиві.

Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданих заяв, за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що дійсно згідно приєднаної до матеріалів справи позивачем копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.01.1989 року, ОСОБА_1 отримав у спадок після ОСОБА_3 житловий глинобитний будинок площею 39,3 кв.м., з оцементованою цистерною, розташований в АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Витягу з домової книги для прописки громадян, що мешкають по АДРЕСА_1 , у ньому зареєстровані, окрім інших, позивач - з 1991 року і відповідач по справі з 1996 року.

У відповідності до акту, складеного КП «ЖЕО №1» від 03.03.2020 року, власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.01.1989 року.

За вищевказаною адресою зареєстрована колишня дружина власника ОСОБА_2 , з 23.10.1996 року. Зі слів сусідів, ОСОБА_2 не проживає по АДРЕСА_1 , з 2015 року. Факт не проживання підтверджують сусіди: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Як встановлено в ході судового розгляду справи, сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.10.1993 року, який рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/10156/19 від 17.02.2020 року був розірваний.

Разом з тим, згідно доказів приєднаних до відзиву відповідача вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 01.07.1997 року, виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської Ради народних депутатів винесено Рішення № 783 від 17.07.1997 року «Про надання дозволу на будівництво нового житлового будинку зі зносом старого по АДРЕСА_1 ».

Пунктом 2 наведеного вище рішення, зобов`язано гр. ОСОБА_1 після закінчення будівництва нового житлового будинку здати його в експлуатацію.

21.07.1999 року ОСОБА_1 отримав Дозвіл ДАБК на виконання робіт за № 194, та розробив План забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

28.01.2013 року позивач виготовив технічний паспорт на садовий /індивідуальний/ житловий будинок АДРЕСА_1 , проте у ньому наявний штамп про самочинні будівництва, а саме житловий будинок літ «Б», підвал, сарай, сарай, прибудова.

Відповідно до ст. ст. 15,16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

У відповідності до ст. 391 ЦК України, тільки власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном..

За правилом ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Ч. 3 цієї статті визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Виходячи із змісту частин 1 та 2 ст. 331, ч.1 ст. 128 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлової квартири які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою вказаної статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.

Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Верховний Суд у Постанові від 12.09.2018 у справі № 727/11132/14-ц дійшов висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Вказане відповідає також правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Враховуючи усе вищевикладене, а саме те, що отриманий у спадок ОСОБА_1 глинобитний житловий будинок площею 39,3 кв.м. по АДРЕСА_1 /згідно Свідоцтва про право на спадщину від 12.01.1989 року/ знесений позивачем та на підставі дозвільних документів на його місці збудовано новий житловий будинок літ «Б», який всупереч норм чинного законодавства не ведений в експлуатацію та не зареєстрований за позивачем, суд приходить до висновку, що у зв`язку із припиненням права власності на старий будинок у ньому автоматично припинилась реєстрація членів його сім`ї, зокрема відповідача, таким чином лише після набуття права власності у встановленому законом порядку за ОСОБА_1 як новоствореному житловому будинку будуть діяти правила реєстрації у ньому осіб.

За таких обставин, суд погоджується з ствердженнями відповідача, викладеними у її письмовому відзиві від 19.05.2020 року про те, що до даних правовідносин застосування норми ст. 405 ЦК України є неправомірним.

Враховуючи вищевикладене, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у сенсі правового розуміння вимог чинного законодавства, прийнявши до уваги той факт, що у позивача відсутнє право власності на новозбудований житловий будинок АДРЕСА_1 , реєстрація відповідача, так само як і позивача загалом припинилась разом із припиненням права власності на старий будинок за вищевказаною адресою, який був успадкований 12.01.1989 року, з урахуванням недоведеності вимог позивача та факту порушення його прав, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 319, 331, 328,391 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України , суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІПН: НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складений 21 квітня 2021 року.

Суддя: