справа № 758/4929/17
провадження № 22-ц/824/4171/2021
головуючий у суді І інстанції Гребенюк В.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» «НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України на рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» «НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «АТА», Приватне акціонерне товариство «Квазар», Національна академія наук України про витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року до суду звернулося державне підприємство «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України (надалі за текстом - позивач) з позовом до ОСОБА_1 (надалі за текстом - відповідач) про витребування майна.

Позивач зазначав, що з його володіння, поза його волею вибули нежилі приміщення, розташовані в адміністративно-лабораторному корпусі за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 3 386,8 кв. м.

В подальшому, позивач уточнив позовні вимоги і просив витребувати з володіння відповідача нежиле приміщення (в літері А9) першого поверху, загальною площею 875,1 кв.м. та нежиле приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні (в літері А9), загальною площею 542,9 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право власності держави Україна в особі Національної академії наук України на приміщення (в літері А9) першого поверху, загальною площею 875,1 кв. м та нежиле приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні (в літері А9), загальною площею 542,9 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме договір купівлі-продажу виробничих приміщень - група приміщень 2/11 (в літері А9), загальною площею 3 386,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10 лютого 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «АТА» та відповідачем.

В обґрунтування вказаних позовних вимог позивач зазначав, що під час передачі цілісного майнового комплексу позивача у володіння Національної академії наук України, площа адміністративно-лабораторного комплексу складала 9 518,4 кв.м та була значно більшою, ніж та, право власності на яку оформлено державою в особі НАН України у 2013 році - 6 178,4 кв. м. Зменшення зареєстрованої площі адміністративно-лабораторного комплексу відбулося внаслідок виготовлення на замовлення інституту 23 березня 2011 року технічного паспорту на громадський (виробничий) будинок АДРЕСА_2 (інвентаризаційна справа № 14051), у якому зазначена загальна площа вказаного об`єкта 6 178,4 кв. м. Позивач з`ясував, що правовстановлюючі документи на групи приміщень № 1 та № 2 адміністративно-лабораторного комплексу вже були оформлені ТОВ «АТА». Так, 16 грудня 2004 року між ВАТ «Квазар» та ТОВ «АТА» було укладено Договір купівлі-продажу нежилого приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні в літері А9, загальною площею 542,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . 10 серпня 2007 року між ВАТ «Квазар» та ТОВ «АТА» було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, яким відчужено нежилі приміщення в літері А9 першого поверху, загальною площею 875,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

На думку позивача, ПАТ (ВАТ) «Квазар» не мало право відчужувати вказані приміщення, оскільки вони не увійшли до його статутного капіталу в процесі роздержавлення і були закріплені за позивачем.

В подальшому, спірні приміщення (а саме, виробничі приміщення АДРЕСА_1) були відчужені ТОВ «АТА» на користь ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим, позивач просить визнати вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, витребувати спірні нежилі приміщення із володіння відповідача і визнати право власності на спірні нежилі приміщення за державою Україна в особі Національної академії наук України.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року у задоволенні позову ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» «НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України до ОСОБА_1 , треті особи: ТОВ «АТА», ПАТ «Квазар», Національна академія наук України про витребування майна відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду директор Інституту мікроприладів НАН України - ОСОБА_3 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що предметом позову у даній справі є визнання права власності на нерухоме майно та його витребування у теперішнього набувача - ОСОБА_1 , оскільки таке нерухоме майно є власністю держави та було передане в оперативне управління Інституту мікроприладів України ще у 2004 році.

Вказує, що згідно інвентарної карти обліку основних засобів Інституту - адміністративно-лабораторного корпусу по АДРЕСА_1, інвентарний №99705 , його площа станом на 01 січня 2004 року складала 9 518,4 кв.м. Інвентарна карта також містить опис об`єкта, де зазначено, що до складу адміністративно-лабораторного корпусу входить прохідна, камера кондиціонування та столова. Станом на 01 січня 2004 року балансова вартість адміністративно-лабораторного корпусу становила 2 646 565 грн.

Також вказує, що 20 листопада 2013 року було зареєстровано право власності держави на частину переданого у відання НАН України майнового комплексу Інституту - державним реєстратором Реєстраційної служби головного управління юстиції у м. Києві було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 13079053 від 20 листопада 2013 року, згідно якого нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 27 218, 3 кв.м, до складу яких входять: лабораторно-виробничий корпус літера «Х», загальною площею 19 039,1 кв.м, адміністративно-лабораторний корпус літера «А9», загальною площею 6 178,4 кв.м, побутові приміщення літера «Ф», загальною площею 1946,8 кв.м, перебувають у власності держави України в особі Національної академії наук України. Реєстрація права державної власності на вказані об`єкти також підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 листопада 2013 року інд. № 13079142 .

Зазначає, що 27 листопада 2013 року Державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про інше речове право № 3616867: право оперативного управління нерухомим майном, що знаходиться на балансі державного підприємства - нежитловими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 27 218,3 кв.м.

Вказані обставини встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва у постанові від 17 лютого 2016 року у справі №910/14022/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Квазар» до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» «НТК» Інститут монокристалів» Національної академії наук України, Національної академії наук України, Реєстраційної служби України про визнання права власності на групу приміщень №7 загальною площею 16,0 кв.м, групу приміщень №8 загальною площею 47,2 кв.м, групу приміщень №9 загальною площею 2,8 кв.м, групу приміщень №10 загальною площею 22,6 кв.м, що розташовані на першому поверсі одноповерхової прибудови в літ. А9 та групу приміщень №15 загальною площею 7,1 кв.м, групу приміщень №16 загальною площею 15,2 кв.м, що розташовані на антресолі першого поверху одноповерхової прибудови в літ. А9, за адресою АДРЕСА_1 , яким позивачу у задоволенні позову було відмовлено повністю. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 04 жовтня 2016 року та Постановою Вищого господарського суду України від 12 грудня 2016 року вказане рішення у справі №910/14022/14 залишене без змін.

Вважає, що ПАТ «Квазар» неправомірно захопило, а ТОВ «АТА» неправомірно протягом тривалого часу займало групи приміщень №1 та №2 першого поверху адміністративно-лабораторного корпусу Інституту, літера А9, на підставі правовстановлюючих документів, у яких вказана інша адреса ( АДРЕСА_1 ), яка відрізняється від адреси адміністративно-лабораторного корпусу літера А9.

Відсутність у ПАТ «Квазар» прав на нерухоме майно, а саме на приміщення першого поверху адміністративно-лабораторного корпусу Інституту літера А9 за адресою: АДРЕСА_1 (а саме на групи приміщень №7, №8, №9, №10, №16, №17, які є суміжними із групами приміщень №1, №2 та №11) встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 17 лютого 2016 року у справі №910/14022/14.

Вказує, що ПАТ «Квазар» не мав жодних прав відчужувати вказані приміщення ТОВ «АТА», оскільки вони не ввійшли до його статутного капіталу в процесі приватизації та корпоратизації.

Зазначає, що 10 лютого 2017 року власник ТОВ «АТА» переоформив право власності на належне підприємству нерухоме майно на свою дружину задля ускладнення виконання рішень судів у інших справах, які ведуться між Інститутом мікроприладів та ТОВ «АТА», зокрема у справі №910/4521/14. Вказані обставини на думку скаржника свідчать, що відповідач та ТОВ «АТА» є пов`язаними особами і зміна власника спірних приміщень була номінальною, тому ОСОБА_1 не може вважатись добросовісним набувачем спірних приміщень.

01 лютого 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ «АТА» - адвоката Романюка Х.М., в якому він просить апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» «НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Вказує, що документами, які підтверджують правомірність набуття права власності ПАТ «Квазар» на спірне майно серед інших, є, зокрема: акт оцінки цілісного майнового комплексу заводу « Квазар » від 31 березня 1994 року та наказ Міністерства машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії України від 31 березня 1994 року №500, яким затверджено акт оцінки цілісного майнового комплексу заводу « Квазар » від 31 березня 1994 року; свідоцтво про власність від 02 квітня 1996 року, реєстр. №П-493, виданого Фондом державного майна України ВАТ «Квазар»; наказ Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації №578-В від 16 жовтня 2000 року та свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 25 жовтня 2000 року; свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 ; договір про поділ нерухомого майна, укладеного 26 грудня 2006 року між ТОВ «ЛВ-Плюс», ВАТ «Квазар», АТЗТ «Квазар-Мікро», ВАТ «Родовід-Банк», ТОВ «АТА», ДП «КМ Інвестиції України» і Компанією «КМ SECURE CORP»; технічний паспорт від 23 березня 2011 року. Таким чином, вказує, що жоден із зазначених документів в установленому порядку не був скасований чи визнаний недійсним, а тому твердження позивача про незаконність набуття ПАТ «Квазар» є необґрунтованими, а вимоги про витребування спірного майна та визнання недійсним на цій підставі договору купівлі-продажу спірного майна не можуть бути задоволеними.

Щодо правомірності набуття ТОВ «АТА» права власності на спірні приміщення та проведення реконструкції належного йому майна зазначає, що 16 грудня 2004 року між ВАТ «АТА» було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення №2 першого поверху - приміщення їдальні в літ. А9, загальною площею 542,9 кв.м 10 серпня 2007 року між ВАТ «Квазар» та ТОВ «АТА» було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна, яким відчужено нежилі приміщення в літ. А9 першого поверху, загальною площею 875,1 кв.м Вказані правочини виконані у повному обсязі, недійсними не визнавались.

Вказує, що Інститутом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його права власності на спірні нежилі приміщення, а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

03 лютого 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Чабана Д.Ф., в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що Інститут мікроприладів, звертаючись до суду з вимогою визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 10 лютого 2017 року, не наводить жодного аргументу щодо відсутності у відповідача та ТОВ «АТА» наміру створити юридичні наслідки, а лише висловлює свою суб`єктивну думку щодо того, що вказаний договір укладено для ускладнення захисту Інститутом мікроприладів свої законних прав та інтересів.

Звертає увагу суду на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 712/15369/12.

В судовому засіданні представник позивача ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» - Фесюк С.І. та представник Інституту мікроприладів НАН України - Андрієвська О.В. просили задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Капуловський А.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Представник третьої особи Національної академії наук України - Подлящук О.П. та представник ТОВ «АТА» - Романюк Х.П. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується із указаним висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18 червня 2019 року Верховним Судом було винесено Постанову у справі № 910/10818/18 за позовом державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України (позивача у даній справі) до ПАТ «Квазар» та ТОВ «АТА», про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

В обґрунтування позову ДП «Науково-дослідний інститут мікроприладів» вказувало, що у ПАТ «Квазар» не було законних підстав на відчуження спірного приміщення зважаючи на скасування судового рішення у справі №5011-66/10421-2012 року, яким товариство було визнано власником нерухомого майна, тоді як на підставі свідоцтва про право власності від 20 листопада 2013 року спірне майно належить державі на праві власності та передане Інституту в оперативне управління.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 18 грудня 2018 року позов було задоволено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09 квітня 2019 року було скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції була мотивована тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на недоведеність належними і допустимими доказами, зокрема, наявними у справі технічними паспортами станом на 11 жовтня 2010 року, станом на 23 березня 2011 року і станом на 10 травня 2012 року, входження нежилого приміщення №11 загальною площею 44,9 кв.м (в літері А9) 1-го поверху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке є об`єктом купівлі-продажу за оспорюваним договором, до складу адміністративно-лабораторного корпусу площею 6178,4кв.м (літера «А9»), який відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 листопада 2013 року належить до державної власності, натомість належне товариству на час вчинення оспорюваного правочину спірне приміщення входило до складу одноповерхової прибудови до цього адміністративно-лабораторного корпусу, що підтверджується актом оцінки цілісного майнового комплексу заводу « Квазар », затвердженим 31 березня 1994 року заступником міністра Мінмашпрому України, Переліком об`єктів нерухомого майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Квазар», затвердженим 20 лютого 2000 року першим заступником Міністра промислової політики, наказом Головного управління комунальної власності міста Києва Київської міської державної адміністрації №587-В від 16 жовтня 2000 року «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна», свідоцтвами про право власності від 25 жовтня 2000 року, від 09 вересня 2003 року, від 02 березня 2004 року і від 15 вересня 2004 року, реєстраційним посвідченням №024986 від 27 січня 2007 року та витягами про державну реєстрацію прав №28254000 від 06 грудня 2010 року і №36739805 від 14 грудня 2012 року. При цьому, апеляційним судом відхилено посилання позивача на судові рішення у справі №910/14022/14 з тих підстав, що вказані судові рішення стосуються інших приміщень, які є суміжними із приміщенням, що є предметом договору купівлі-продажу, тобто, жодних фактичних обставин щодо приміщення №11 загальною площею 44,9 кв.м (в літері А9) 1-го поверху, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ними не встановлено, а також зазначено, що оскільки права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені, у задоволенні позову слід відмовити з підстав його необґрунтованості, а не з підстав спливу позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачами.

Верховний Суд, переглядаючи справу у касаційному порядку встановив такі обставини справи: згідно з Указом Президента України від 15 червня 1993 року №210/93 «Про корпоратизацію підприємств», відповідно до Положення про порядок корпоратизації підприємств, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 1993 року № 508, в результаті корпоратизації державного підприємства - заводу «Квазар», наказом Мінмашпрому України від 17 травня №730 на базі заводу «Квазар» створено Відкрите акціонерне товариство «Квазар», затверджено статут ВАТ «Квазар», а 26 травня 1994 року проведено державну реєстрацію ВАТ «Квазар», яке в подальшому змінило найменування на ПАТ "Квазар". Корпоратизації державного підприємства - заводу «Квазар» передувала інвентаризація його майна та складання акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу даного підприємства на підставі наказу Мінмашпрому України від 31 березня 1994 року №500. Згідно з актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу « Квазар », затвердженого 31 березня 1994 року заступником Міністра Мінмашпрому України, та відповідно до Додатку до вказаного акта (відомості розрахунку вартості будівель та споруд і передавальних пристроїв), за результатами інвентаризації заводу «Квазар» за станом на 01 березня 1994 року виявлено, що до цілісного майнового комплексу заводу « Квазар » входить, зокрема, одноповерхова обстройка, яка введена в дію 1976 року.

До акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу заводу « Квазар » додавалась відомість розрахунку вартості будівель та споруд і передавальних пристроїв станом на 01 березня 1994 року по АДРЕСА_1. У матеріалах справи наявна копія свідоцтва про власність від 02 квітня 1996 року, реєстр. № П-493, виданого Фондом державного майна України ВАТ «Квазар», як правонаступнику Державного підприємства «Квазар», в якому зазначено, що майно вказаного товариства є колективною власністю акціонерів товариства, які придбали акції відповідно до Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств». Висновком №3820 судової бухгалтерсько-економічної експертизи, складеним 30 травня 2003 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз у господарській справі №32/142 встановлено, що в ході корпоратизації та приватизації вартість відчуженого на користь ВАТ «Квазар» з державного володіння майна на 01 березня 1994 року склала 36067300 тис. укр. крб., що підтверджується актом оцінки цілісного майнового комплексу заводу « Квазар », затвердженого заступником міністра Мінмашпрому України 31 березня 1994 року, поточним та передавальним балансами заводу «Квазар» на 01 березня 1994 року, Статутом ВАТ «Квазар», планом розміщення акцій ВАТ «Квазар», затвердженим наказом ФДМУ № 4ПРА від 21 липня 1994 року, де статутний фонд товариства складає 36067300 тис. укр. крб., розпорядженням ФДМУ №287-РРА від 22 березня 1996 року про внесення змін до Реєстру акціонерів ВАТ «Квазар» з урахуванням того, що державного пакету акцій не залишилося, виданим Фондом державного майна України свідоцтвом про право власності реєстраційний номер П-493 від 02 квітня 1996 року. Розбіжностей між вартістю майна, яке фактично використовується ВАТ «Квазар» та вартістю майна, внесеного до його статутного фонду у 1994 році (на дату корпоратизації) експертним дослідженням не встановлено. Тобто, акціонери Акціонерного товариства «Квазар» викупили у держави майно, яке було внесено до статутного фонду ВАТ "Квазар" на дату корпоратизації на 100%, з них 17,31% - пільговий продаж акцій, 3,80% - продаж акцій за комерційним конкурсом, 76,89% - продаж акцій за відкритою підпискою, що підтверджується виданим Фондом державного майна України свідоцтвом про право власності, реєстраційний номер П-493 від 02 квітня 1996 року. Згідно з Переліком об`єктів нерухомого майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Квазар», вартість яких включена в Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу заводу « Квазар » станом на 01 березня 1994 року, затвердженим першим заступником Міністра промислової політики 20 лютого 2000 року, до статутного фонду ВАТ «Квазар» передано, зокрема, одноповерхову обстройку, в т.ч.: столова, прохідна, камера кондиціювання, 1976 року введення в дію (пункт 2 Переліку). На підставі наказу №587-В від 16 жовтня 2000 року «Про оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна» Головним управлінням комунальної власності міста Києва Київської міської державної адміністрації ВАТ «Квазар» видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 від 25 жовтня 2000 року, яким посвідчено, що майновий комплекс площею 6557,6кв.м - 5/100 частин від майнового комплексу загальною площею 136734,1 кв.м, який розташований в м. Києві за адресою: АДРЕСА_5 , належить ВАТ «Квазар» на праві колективної власності. У свідоцтві зазначено, що до складу комплексу входять 2 будівлі (споруди), зазначені в додатку. Згідно з додатком до свідоцтва серії НОМЕР_1 «Перелік об`єктів нерухомого майна» до складу майнового комплексу площею 6557,6кв.м, що складає 5/100 частини від майнового комплексу площею 136734,1кв.м, входять такі об`єкти: 1. Поліклініка (літ. А) площею 3962 кв.м.; 2. Одноповерхові прибудови, в т.ч.: їдальня, прохідна, камера кондиціонування (літери А9, А7), площею 2595,60 кв.м. Свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 11 січня 2001 року за реєстровим номером №129з. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20 січня 2004 року у справі №40/691, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30 березня 2004 року, у задоволені позову ДП «НДІ мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України про визнання недійсним наказу Головного управління комунальної власності міста Києва Київської міської державної адміністрації від 16 жовтня 2000 року №587-В відмовлено повністю. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 березня 2004 року №104-р "Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» у відання Національної академії наук України», а також спільним наказом Національної академії наук України та Міністерства промислової політики України від 24 березня 2004 року №98/135 було здійснено передачу цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , із сфери управління Міністерства промислової політики України у відання НАН України, про що складено відповідний акт приймання-передачі.

08 вересня 2004 року Президією НАН України було винесено постанову №215 «Про питання діяльності Державного підприємства "Науково-дослідний інститут мікроприладів» НТК "Інститут монокристалів» НАН України», якою вирішено: у зв`язку з прийняттям Державного підприємства «Інститут мікроприладів» в складі Науково-технологічного комплексу «Інститут монокристалів» до відання НАН України віднести зазначене підприємство до Відділення фізико-технічних проблем матеріалознавства НАН України. Встановити, що зазначене підприємство діє на засадах повного госпрозрахунку (п. 1 постанови); закріпити на правах оперативного управління майно та земельні ділянки, що знаходяться на балансі ДП ІМП НТК «Інститут монокристалів» НАН України (п. 5 постанови); визначити місцезнаходження інституту за адресою: 04136, м. Київ, вул. Північно- Сирецька, 3 (п. 6 постанови). 26 грудня 2006 року між ТОВ "ЛВ-Плюс", ВАТ "Квазар", АТЗТ "Квазар-Мікро", ВАТ "Родовід-Банк", ТОВ "АТА", ДП "КМ Інвестиції Україна", Компанією "КМ 8ЕСІЖЕ СОЯР" укладено договір про поділ нерухомого майна, за умовами пунктів 1, 2, 4 якого сторони цього договору, що є співвласниками об`єкта нерухомого майна, яким є нежилий будинок та нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 , маючи на меті припинити право спільної часткової власності на об`єкт, дійшли згоди про його поділ. ВАТ "Квазар" належить 135/1000 часток від майнового комплексу площею 136734,1кв.м, до складу яких входить, зокрема: нежилі приміщення одноповерхової прибудови, в т.ч. їдальня, прохідна, камера кондиціювання, в літері А9, А7, загальною площею 1452,7кв.м. Наявним у матеріалах справи реєстраційним посвідченням №024986, виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна (запис в реєстрову книгу за реєстровим №129-з від 27 січня 2007 року) посвідчено, що нежилі будівлі та нежилі приміщення, загальною площею 21269,2кв.м, розташовані в АДРЕСА_5 , зареєстровані за ВАТ «Квазар» на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 25 жовтня 2000 року, свідоцтва про право власності від 09 вересня 2003 року, свідоцтва про право власності від 02 березня 2004 року, свідоцтва про право власності від 15 вересня 2004 року та договору про поділ нерухомого майна від 26 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черенцевим В.В. за реєстровим №6248.

04 лютого 2010 року Відкритим акціонерним товариством «Квазар» змінено назву на Публічне акціонерне товариство «Квазар». В подальшому, ПАТ «Квазар» зареєструвало право власності на нежилі будівлі (літ. Л, літ. Н. літ. О) та нежилі приміщення (в літ. А9, в літ. А7), загальною площею - 21269,2 кв.м відповідно до реєстраційного посвідчення № 024986 від 27 січня 2007 року, договору про поділ нерухомого майна від 26 грудня 2006 року, Витягу з державного реєстру правочинів №3400600 від 26 грудня 2006 року.

Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав №28254000 від 06 грудня 2010 року за ПАТ «Квазар» зареєстровано право власності, з урахуванням вищевказаного договору про поділ нерухомого майна на нежилі будівлі та нежилі приміщення, загальною площею - 20394,1 кв.м, що складає 96/100 частин від нежилих будівель та нежилих приміщень площею - 21269,2 кв.м, адреса об`єкта - АДРЕСА_5 .

За результатами технічної інвентаризації Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» станом на 11 жовтня 2010 року виготовлений технічний паспорт на нежитловий будинок (приміщення), розташований в АДРЕСА_5 .

Розпорядженням Подільської районної в м. Києві Державної адміністрації № 635 від 12 липня 2011 року та наказом Департаменту містобудування та архітектури №782 від 29 грудня 2011 року будівлі літ. «А9» разом з прибудовами присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_5 . Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» листом №13370 (И-2012) від 03 квітня 2012 року до Головного управління містобудування та архітектури КМДА запитувало останнього, чи можна вважати, що поштова адреса: «АДРЕСА_1» присвоєна всій будівлі літери "А9" разом з прибудовами. 19 квітня 2012 року Головне управління містобудування та архітектури КМДА на вказаний лист надало відповідь про те, що поштова адреса: «АДРЕСА_1» присвоєна адміністративно-лабораторному будинку, проінвентаризованому під літерою «А9», який належить ДП «НДІ мікроприладів» НТК «Інститут монокристалів» НАН України та прибудовам до нього, а при проведенні технічної інвентаризації інших об`єктів нерухомого майна, які знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером 91:064:003, слід враховувати, що зазначена земельна ділянка в кадастровому плані має адресу: АДРЕСА_5 , та наявні правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05 вересня 2012 року у справі №5011-66/10421-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04 лютого 2015 року, задоволено позовні вимоги ПАТ «Квазар» до ТОВ «АТА» про визнання права власності на частину одноповерхової прибудови першого поверху - приміщення №11 (в літері «А9») загальною площею 44,9 кв.м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою Вищого господарського суду України від 31 березня 2015 року у справі №5011-66/10421-2012 вищевказані рішення та постанову скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22 лютого 2017 року припинено провадження у справі № 5011-66/10421-2012 на підставі пункту 4 частини 1 статті 80 ГПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, у зв`язку з відмовою позивача від позову.

15 листопада 2013 було року проведено державну реєстрацію права власності за Державою Україна в особі Національної академії наук України (форма власності - державна) на нежитлові будівлі загальною площею 27218,3 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , про що внесено відповідний запис про реєстрацію права власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

20 листопада 2013 року видано свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно, в якому зазначено про те, що до складових частин об`єкта нерухомого майна державної форми власності належать: лабораторно-виробничий комплекс загальною площею 19093,1 кв.м (літера «X»); адміністративно-лабораторний корпус загальною площею 6178,4кв.м (літера «А9»); побутові приміщення, загальною площею 1946,8кв.м (літера «Ф»). Верховний Суд вказав, що розмежовуючи нерухоме майно, яке належить державі в особі НАН України, та нерухоме майно, яке належало товариству на праві власності на момент вчинення оспорюваного правочину, зважаючи на їх знаходження за однією адресою ( АДРЕСА_1 ), апеляційний суд правильно зазначив про те, що позивач не має жодних правових підстав обліковувати на своєму балансі іншу загальну площу, а саме: 9518,4кв.м адміністративно-лабораторного корпусу, ніж та, якою правомірно володіє власник - держава в особі НАН України, та яка зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, загальною площею 27218,3 кв.м, з яких адміністративно-лабораторний корпус літ. А9 загальною площею 6178,4 кв.м.

Підстави для переоцінки встановлених судовими рішеннями обставин відсутні.

Також суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо позовної вимоги в частині витребування нежилих приміщень (в літері А9) першого поверху, загальною площею 875,1 кв. м та нежилого приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні (в літері А9), загальною площею 542,9 кв.м.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 386 ЦК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Враховуючи обставини, які були встановлені судами (у тому числі Верховним Судом) у господарській справі № 910/10818/18, учасником якої були як позивач та треті особи (ПАТ «Квазар» та ТОВ «АТА»), позивачем не доведено наявність підстав для витребування майна із чужого володіння, оскільки він не є власником вказаних нежилих приміщень.

Відтак, позовні вимоги в частині витребування нерухомого майна із володіння відповідача задоволенню не підлягають.

Щодо визнання права власності за державою України в особі Національної академії наук України на нежиле приміщення (в літері «А9») першого поверху, загальною площею 875,1 кв. м та нежиле приміщення № 2 першого поверху - приміщення їдальні (в літері А9), загальною площею 542,9 кв.м, суд першої інстанції правильно зазначив про їх безпідставність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто право звернутися з позовом про визнання право власності має саме власник, а не будь-яка інша особа в його інтересах.

Судом першої інстанції відмовлено у задоволені заявленої позивачем позовної вимоги щодо визнання права власності на спірні нежилі приміщення за державою Україна в особі Національної академії наук України з тих підстав, що Національна академія наук є юридичною особою і має весь необхідний обсяг цивільної правоздатності та дієздатності самостійно звернутися до суду за захистом свого права.

Крім того, у цій справі обставин, які свідчать про наявність відповідного права також не встановлені.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання права власності держави України на нерухоме майно задоволенню не підлягають, про що суд першої інстанції зробив правильний висновок.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 лютого 2017 року, укладеного між ТОВ «АТА» та відповідачем.

Позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10 лютого 2017 року, укладеного між ТОВ «АТА» та відповідачем на підставі ст. 234 ЦК України як фіктивний, тобто як такий, що вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених правочином.

Верховний Суд у справі № 725/1098/17 (Постанова від 31 травня 2018 року) дійшов висновку, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності правочину, водночас, стороною відповідача надано акт приймання-передачі виробничих приміщень від 10 лютого 2017 року, виписку по особових рахунках від 14 лютого 2017 року, платіжне доручення № 1 від 28 лютого 2017 року, платіжне доручення № 1 від 27 березня 2017 року, платіжне доручення № 1 від 20 червня 2017 року, платіжне доручення № 1 від 05 лютого 2019 року.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не було доведено обставини, які обумовлюють фіктивність укладеного правочину, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 10 лютого 2017 року, укладеного між ТОВ «АТА» та відповідачем, задоволенню не підлягають.

Щодо позовної давності, про застосування якої просила сторона відповідача. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України позовна давність застосовується тільки при наявності порушення права позивача. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати і вказати в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, для захисту якого той звернувся до суду. У разі, якщо такі права або інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І тільки якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але термін позовної давності минув і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку із закінченням позовної давності - за відсутності зазначених позивачем поважних причин її пропуску.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у позові з підстав його необґрунтованості та недоведеності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Таким чином, суд першої інстанції, повно і всебічно з`ясував обставини справи, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про необґрунтованість вимог позивача та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи апелянта також не спростовують висновки суду першої інстанції та не можуть слугувати підставою для його скасування.

09 березня 2021 року представником третьої особи ТОВ «АТА» - адвокатом Романюком Х.П. було подане клопотання про вирішення питання розподілу судових витрат при апеляційному перегляді.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представником третьої особи ТОВ «АТА» - адвокатом Романюком Х.П. до клопотання було долучено договір про надання правничої допомоги №04/05 від 04 травня 2018 року, протокол №1 погодження договірної ціни до договору про надання правничої допомоги від 04 травня 2018 року № 04/05, платіжне доручення №2783 від 03 березня 2021 року на суму 36000 грн, акт №1 прийому наданих юридичних послуг згідно з протоколом №1.

Однак, клопотання третьої особи ТОВ «АТА» - адвоката Романюка Х.П. про вирішення питання розподілу судових витрат при апеляційному перегляді не підлягає задоволенню з урахуванням наступного.

Відповідно до ч.1,2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 ЦПК України заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Як убачається із матеріалів справи третьою особою під час розгляду справи в суді першої інстанції не було подано суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які сторона очікувала понести у зв`язку з розглядом справи, та взагалі не було заявлено про наміри понести витрати на правничу допомогу з подальшим їх відшкодуванням за рахунок іншої сторони.

Виходячи з наведеного, оскільки ТОВ «АТА» у суді першої інстанції не було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які воно понесло і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, тому колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання представника третьої особи ТОВ «АТА» - адвокатом Романюком Х.П. про вирішення питання розподілу судових витрат при апеляційному перегляді.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи представника третьої особи ТОВ «АТА» - адвоката Романюка Х.П. про те, що ТОВ «АТА» просить відшкодувати витрати на правничу допомогу за розгляд справи лише у суді апеляційної інстанції, тому воно не позбавлене права надати попередній розрахунок до апеляційної скарги, оскільки такі доводи не ґрунтуються на нормах процесуального кодексу.

Відповідного аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 відмовивши у відшкодуванні витрат на правничу допомогу за розгляд справи у суді касаційної інстанції з тих підстав, що стороною під час розгляду справи в суді першої інстанції разом з першою заявою не подано суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона очікувала понести у зв`язку з розглядом справи (пункт 6.52. цієї постанови).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний інститут мікроприладів» «НТК «Інститут монокристалів» Національної академії наук України залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба