ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/166/21 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Сташків Б. І.,

за участю секретаря: Боднар Р.В.

та сторін: представника ОСОБА_1 - адвоката Вароди П.Б., апелянта ОСОБА_2 представника її та відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Демковича Ю.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/22716/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Демковича Юрія Йосиповича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Ромазан В.В., повний текст рішення складено 03 листопада 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тернопільський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Перша Тернопільська державна нотаріальна контора про встановлення батьківства, -

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тернопільський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Перша Тернопільська державна нотаріальна контора про встановлення, що громадянин України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 2710 від 19 листопада 2010 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції у Тернопільській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у неї народився син ОСОБА_6 у свідоцтві про народження якого зазначено відомості про батька, як ОСОБА_7 . Запис про батька у свідоцтві про народження її сина ОСОБА_6 був здійснений зі слів матері, в порядку ч. 1 ст. 135 СК України. Позивач не перебувала ні з ким у шлюбі. Вважає, що батьком неповнолітнього ОСОБА_6 є ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, 07 квітня 1993 року шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , який був укладений 07.09.1986 року розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 07 квітня 1993 року. Від даного шлюбу у ОСОБА_5 із ОСОБА_2 народилось двоє дітей, а саме: відповідачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Зазначила, що вона у 2001 році познайомилась із ОСОБА_5 , в певний період вони зустрічались та у них виникли близькі стосунки, наслідком яких було народження у неї 30 жовтня 2010 року сина ОСОБА_6 . За свого життя, ОСОБА_5 визнавав себе батьком ОСОБА_6 , приймав активну участь у його вихованні, дбав про навчання та розвиток дитини, надавав матеріальну допомогу, що підтверджено доказами, наданими з навчальних закладів.

Також, 17.10.2013 року ОСОБА_5 склав на випадок своєї смерті заповітне розпорядження, відповідно до якого належну йому на праві приватної власності 41/50 частки приміщення під літерою «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_6 .

Крім цього, ОСОБА_5 проводив часто дозвілля із ОСОБА_6 , що підтверджено доданими світлинами.

05.05.2011 року ОСОБА_5 за час свого життя звертався до медичної лабораторії з метою підтвердження свого біологічного батьківства по відношенню до ОСОБА_6 та згідно з результатами дослідження вірогідність його батьківства становить 99,9999%, що підтверджується актом про біологічне батьківство від 02.06.2011 року № МG02998, складеним ТОВ «Медікал Геномікс». Аналогічне дослідження було проведено й щодо біологічного батьківства ОСОБА_5 по відношенню до його дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та згідно з результатами дослідження вірогідність його батьківства становить 99,99997%, що підтверджено актом № МG02998, складеним ТОВ «Медікал Геномікс».

Визнання батьківства ОСОБА_5 породжує для ОСОБА_6 юридичні наслідки, які необхідні для реалізації його особистих немайнових та майнових прав, зокрема, право на успадкування майна за законом, яке залишилось після смерті ОСОБА_5 , яке не охоплене складеним заповітом.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Тернопільський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Перша Тернопільська державна нотаріальна контора про встановлення батьківства - задоволено частково.

Встановлено, що громадянин України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 2710 від 19 листопада 2010 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції у Тернопільській області.

Зобов`язано Тернопільський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_6 за № 2710 від 19 листопада 2010 року, складеного Тернопільським міським відділом РАЦС, вказавши батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_5 , громадянина України.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у користь ОСОБА_1 6000 грн., витрат на правову допомогу, тобто по 2000 грн., із кожного, а також судовий збір у розмірі 768 грн., 40 коп., тобто по 256 грн. 13 коп. із кожного.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Демкович Ю.Й. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Демкович Ю.Й. зазначив, що підставою для визнання батьківства є відомості, що засвідчують саме походження дитини від певної особи, а не факти спільного проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і цією особи до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що підтверджують визнання відповідачем батьківства. Повинні бути безперечними докази біологічного споріднення між померлим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Показання свідків, фотокартки, спільне проживання не є достовірними та достатніми доказами, що вичерпно підтверджують батьківство.

Факт того, що за життя покійний ОСОБА_5 не визнав себе батьком, свідчить про те, що останній був упевнений, що таким не являється. Усі подальші його вчинки та дії не свідчать про те, що останній вважав себе біологічним батьком ОСОБА_6 .

Також, не можуть слугувати доказами копії висновків дослідження кровного споріднення між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , оскільки оригіналів даного дослідження позивачем не долучено й вказані документи, у випадку долучення їх оригіналів, не можуть прийматися як належні та допустимі докази з огляду на те, що вони не стосуються ОСОБА_6 , не є висновками експертів, які зроблені з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства, а саме: у вказаних результатах не зазначено персональних даних експертів, що проводили експертизу, відсутні відомості щодо їх атестації та сертифікації в Україні, дані з приводу того, на якій підставі проводились експертиза, питання, які були поставленні експертові, докладний опис проведених досліджень, обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання та відсутні докази попередження осіб, що проводили експертизу, про кримінальну відповідальність, тощо.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Варода П.Б. подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Демковича Ю.Й. у якому зазначив, що апеляційні доводи відповідачів ОСОБА_10 про незаконність оскаржуваного ними рішення суду першої інстанції через відсутність визначального доказу у такій категорії справ як висновку судової молекулярно-генетичної експертизи щодо біологічного батьківства померлого ОСОБА_5 по відношенню до ОСОБА_6 , є абсолютно безпідставними, зважаючи на їх ухилення в суді першої інстанції від участі в експертизі та не надання зразків біологічного матеріалу необхідних для проведення такого виду експертиз.

ОСОБА_1 не заперечує проти призначення судом апеляційної інстанції судової молекулярно-генетичної експертизи з метою встановлення біологічного батьківства померлого ОСОБА_5 по відношенню до ОСОБА_6 , оскільки безсумнівно впевнена у тому хто є біологічним батьком її дитини, за умови надання відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 необхідних зразків біологічного матеріалу або надання ними згоди на ексгумацію трупа ОСОБА_5 для відібрання необхідних зразків біологічного матеріалу для проведення експертизи.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов правильних висновків про задоволення позову ОСОБА_1 .

Інші наведені у апеляційній скарзі ОСОБА_10 доводи зводяться до не згоди з висновками суду першої інстанції та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник адвокат Демкович Ю.Й. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Варода П.Б. апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Демковича Юрія Йосиповича не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 19.11.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції у Тернопільській області. У графі батько зазначений « ОСОБА_7 », у графі мати - « ОСОБА_1 » (а.с. 7).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_9 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис за № 874 (а.с. 8).

Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження згідно з частиною першою статті 135 СК України, сформованого 19.11.2010 року стосовно народження ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , вбачається, що у відомості про батьків зазначено: батько дитини - ОСОБА_7 , мати дитини - ОСОБА_1 . Відомості про батька дитини записані за вказівкою матері згідно з ч. 1 ст. 135 СК України.

Довідкою, виданої директором Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 14 ім. Б. Лепкого Тернопільської міської ради, встановлено , що з вересня 2017 року ОСОБА_6 навчається у Тернопільській ЗОШ І-ІІІ ступенів № 14. Його батько, ОСОБА_5 брав активну участь у вихованні свого сина, учня 2 класу - ОСОБА_6 , приходив на перший дзвоник, відвідував заходи за його участю, цікавився навчанням свого сина (а.с. 14).

ОСОБА_6 відвідував Тернопільський дошкільний навчальний заклад № 36 Тернопільської міської ради з 03 вересня 2013 року по 31 серпня 2017 року. В період відвідування ДНЗ № 36 ОСОБА_6 , його батько, ОСОБА_5 брав участь у вихованні вказаної дитини, зокрема цікавився успіхами і розвитком сина, відвідував заходи, які організовували в закладі, а також забирав сина разом із бабусею із дитячого садка (довідка, видана 14.06.2019 року Тернопільським дошкільним навчальним закладом № 36 Тернопільської міської ради (а.с. 14 зворот).

Рішенням Тернопільського міськрайсуду від 07.04.1993 року, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , який був зареєстрований 07.09.1986 року Тернопільським відділом ЗАГС, актовий запис №1214, розірвано. Неповнолітню дитину залишено на вихованні з матір`ю.

Відповідно до складеного 17 жовтня 2013 року заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г., ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належний йому на праві приватної власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належне йому на праві приватної власності будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належне йому на праві приватної власності приміщення магазину будівельної кераміки № 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 , та належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,063 га, цільове призначення якої - житлової забудови і комерційного використання; кадастровий номер 030080009, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 заповів ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 ; належну йому на праві приватної власності 41/50 частку приміщення під літ. «А», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 15).

Як вбачається із фототаблиць, які надала позивач у якості доказів на підтвердження своїх вимог, на них зафіксовано, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та позивач ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_11 проводили разом свій вільний час, у тому числі на початку навчального року під час відвідування неповнолітнього ОСОБА_6 у навчальному закладі.

Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 125 СК України передбачено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.

Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ч. 1 ст. 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Як зазначив у пункті 9 своєї постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права, зауважив, що «на сьогодні ДНК - тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (Kalacheva v Russia, №3451/05 від 07.05.209 року).

Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогодні це єдиний метод точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору цієї категорії справ.

Зазначений висновок знайшов своє відображення у постанові ВС від 18 березня 2020 року у справі №592/4443/17.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частин першої та шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

Згідно частини четвертої, пунктів 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції з метою з`ясування обставин у справі, за клопотанням представника позивача, 24 грудня 2019 року призначалась судова молекулярна-генетична експертиза, з метою встановлення біологічної спорідненості (наявність спільного батька) між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на вирішення якої було поставлено запитання: Чи є біологічна спорідненість (наявність спільного батька) між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ?

На виконання призначеної судом експертизи, судовим експертом Пасовичем О.Б. 22.01.2020 року було подано суду клопотання за №14/56/Кл-1 відповідно до якого експерт просив про надання у розпорядження експерта зразків біологічного матеріалу (крові, букального епітелію, кісткових чи тканинних решток) померлого ОСОБА_5 . Крім цього зазначив, що спорідненість між різностатевими особами по батьківській лінії можна встановити шляхом дослідження та порівняння ДНК-профілю імовірного батька з ДНК профілями дітей. В результаті дослідження можливим буде висловитись про наявність чи відсутність біологічної спорідненості між особою, яка є імовірним батьком та кожною з осіб, що є імовірними дітьми.

Під час вирішення зазначеного клопотання експерта, а також під час судового засідання в суді першої інстанції, відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а також їх представник, який є одночасно представником ОСОБА_3 зазначив, що сторона відповідачів відмовляється від проведення забору матеріалу для проведення ДНК тесту на батьківство, що також підтверджено інформацією наведеною у клопотанні представника відповідачів від 05 березня 2020 року (а.с.80), у тому числі шляхом проведення ексгумації трупа ОСОБА_5 з відібранням біологічних взірців, необхідних для проведення такої експертизи.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі наявних доказів ухвалив рішення, оскільки відповідачі відмовились від проведення призначеної судом судової молекулярно-генетичної експертизи щодо спорідненості між дітьми.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Варода П.Б. знову заявив клопотання про призначення посмертної судової молекулярно - генетичної експертизи, на вирішення якої поставити питання: "Чи являється ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 , біологічним батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , чи це виключається?"

На дане клопотання ОСОБА_2 заявила, "що зі своїм чоловіком вона прожила достойне життя, щоб давати дозвіл на таке знущання. Ми всі є земні люди і ніхто не є месією в даному випадку і бути не може. Тому, я даній стороні, не дозволимо цього робити ні в якому випадку, ні я, ні мої діти."

Колегія суддів, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення посмертної судової молекулярно - генетичної експертизи, виходила з того, що апелянт ОСОБА_2 як від свого імені так і від імені дітей заявила в категоричній формі про відмову щодо проведення даної експертизи та ексгумації тіла її чоловіка та батька їх дітей: сина ОСОБА_12 і дочки ОСОБА_13 . Безпідставне призначення експертизи приведе до невиконання ухвали суду і порушення розумних строків розгляду справи.

Отже, колегія суддів, проаналізувавши матеріали справи, заслухавши думку ОСОБА_2 та її представника Демковича Ю.Й. , прийшла до висновку про недоцільність призначення посмертної судової молекулярно - генетичної експертизи за клопотанням позивачки ОСОБА_1 на стадії апеляційного перегляду справи за її ж апеляційною скаргою, коли питання про призначення експертизи заявлено саме позивачкою ОСОБА_1 , а не відповідачами. А відповідачі категорично заперечили щодо надання згоди на ексгумацію тіла покійного чоловіка та батька.

При цьому, колегія суддів вважає, що обставини категоричної відмови ОСОБА_2 та її дітей від запропонованої саме позивачкою ОСОБА_1 щодо проведення посмертної судової молекулярно - генетичної експертизи щодо визначення встановлення походження дитини від певної особи, слід прийняти як доказ на підтвердження того, що відповідачами не спростовано висновку суду першої інстанції про встановлення батьківства ОСОБА_5 відносно дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У матеріалах справи наявні докази, які підтверджують спільне підтримання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 близьких стосунків, що й визнається відповідачами, а також докази, які свідчать, що ОСОБА_5 визнавав своє батьківство: брав активну участь у вихованні та піклуванні малолітньої дитини - ОСОБА_6 , відвідував його дні народження, навчальні та дошкільні заклади, турбувався та утримував його матеріально. 17 жовтня 2013 року ОСОБА_5 ще за життя склав заповіт у користь своїх дітей та дружини, в тому числі і на користь малолітнього ОСОБА_11 - частину квартири.

Доводи апелянта, що ОСОБА_5 не приймав участі у вихованні та утриманні ОСОБА_6 не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема, довідками про навчання дитини у школі, де його батько ОСОБА_5 брав активну участь у вихованні свого сина, фотографіями.

Апелянти ж на спростування цих обставин не представили жодного доказу.

Що ж стосується акту заключення про біологічне батьківство, складене "Medikal qenomics", в якому визначено вірогідність батьківства ОСОБА_15 по відношенню до ОСОБА_16 складає 99,9999 %, у суду першої інстанції були всі підстави прийняти цей акт як доказ для вирішення спору, оскільки в ньому зазначено прізвище особи по відношенню до якої проводилось біологічне батьківство " ОСОБА_17 " та " ОСОБА_18 " ІНФОРМАЦІЯ_11 (ім`я та дата народження повністю співпадає із особою, по відношенню якої встановлюється батьківство).

Однак, помилкове неприйняття судом першої інстанції цього акту як доказу, не впливає на правильність рішення про встановлення батьківства ОСОБА_15 по відношенню до ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_11 .

Голослівними є посилання апелянта на те, що судом не призначалась судова молекулярна генетична експертиза, оскільки саме позивачкою в апеляційній інстанції, а не відповідачами на спростування доказів щодо оспорення батьківства, була заявлено таке клопотання. Однак відповідач, як від свого імені, так і від імені дітей, заперечила в категоричній формі щодо її проведення, що фактично свідчить про визнання позову.

Доказів належних та допустимих щодо заперечення та спростування позову, відповідачі не представлено, а судом не здобуто.

Колегія суддів, проаналізувавши матеріали справи, вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що вказані дії та бездіяльність відповідачів призвели до неможливості проведення двох експертиз: однієї в суді першої інстанції - судової молекулярно - генетичної експертизи для встановлення біологічної спорідненості (наявність спільного батька) між ОСОБА_11 та ОСОБА_19 та ОСОБА_13 (діти відповідачки ОСОБА_2 ), а другої посмертної судової молекулярно - генетичної експертизи в апеляційній інстанції для отримання необхідних зразків біологічного матеріалу щодо кровного погодження дитини позивачки саме від ОСОБА_5 , а також не згода відповідачами надати на ексгумацію труп ОСОБА_5 , при тому, що вони повинні бути найбільше зацікавленими у проведенні даних експертиз. В зв`язку з такими обставинами відповідачі надали суду можливість визнати факт, який відповідачами заперечується, але не спростовуються жодним доказом, та з урахуванням інших доказів, встановити походження дитини від померлого ОСОБА_5 .

Подібний правовий висновок відображено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 361/2653/15-ц.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законне є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає з таких підстав.

У рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однієї із його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в тому числі належать витрати, пов`язані із проведенням експертизи.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги ( стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 29 січня 2020 року у справі № 367/4910/17-ц та від 02 березня 2020 року у справі № 370/27/16-ц.

Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Згідно із статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З 15 грудня 2017 року ЦПК України запроваджено нові правила компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

1. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

2. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

3. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Вародою П.Б. надано такі документи: 1) договір про надання правничої допомоги від 13 вересня 2019 року, укладений між Вародою П.Б. та ОСОБА_1 ; 2) копію квитанції до прибуткового касового ордера № 92 від 13.09.2019 року про сплату позивачем на виконання договору про надання правової допомоги від 13.09.2019 року коштів на суму 12 500 грн.

Обчислюючи суму компенсації на правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що розмір заявлених позивачем судових витрат, понесених на професійну правову допомогу адвоката у сумі 12 500 грн. є неспівмірними з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва в суді (участі у судових засіданнях), підготовкою та поданням позову, тому стягнув із відповідачів у солідарному порядку у користь позивача 6 000 грн..

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 96/5 від 12.01.2011 року та зареєстрованих в МЮУ 14.01.2011 року за № 55/18793, рішення суду про визнання батьківства, усиновлення(удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення про визнання батьківства, виключення відомостей про батька(матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення(удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 4 січня 2021 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2020 року підлягає поновленню.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Демковича Юрія Йосиповича-залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2020 року - без зміни.

Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2020 року.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2021 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Б.І. Сташків