АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року

м. Чернівці

справа № 715/2251/17

провадження 822/324/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І,.

суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.,

секретар Паучек І.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі: Тереблеченська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_2 ,

третя особа: відділ Держгеокадастру у Глибоцькому районі ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області,

апеляційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Маковійчук Ю.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та ОСОБА_2 , третя особа відділ Держгеокадастру у Глибоцькому районі ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 у віці 66 років, про що виконавчим комітетом Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області складено відповідний актовий запис 13 листопада 2015 року за № 45. Після смерті позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Бреславської-Григорчак С. О., де була заведена спадкова справа.

Позивач вказував, що 11 лютого 1987 року рішенням виконкому народних депутатів Глибоцької районної ради Чернівецької області № 19 його батькові була відведена земельна ділянка площею 0,08 га для перебудови індивідуального житлового будинку. Вказана земельна ділянка була винесена в натурі 03 жовтня 1989 року, згідно акту виносу в натурі земельної ділянки індивідуального забудовника. У 1989 році ОСОБА_6 був виготовлений будівельний паспорт.

Біля вказаного будинку за ОСОБА_6 , крім вказаних 0,08 га землі, всього рахувалось 0,60 га, які згідно рішення виконкому Порубнянської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області народних депутатів № 4 від 11 березня 1994 року передано у приватну власність спадкодавцю ОСОБА_6 .

Вказаною земельною ділянкою спадкодавець користувався все своє життя, а саме: на земельній ділянці площею 0,08 га розташований був старий будинок, який спадкодавець через деякий час розібрав, стара огорожа та колодязь; навколо та позаду будинку росли і ростуть на цей час старі плодові дерева, яким вже більше 30 років; на земельній ділянці орієнтовною площею 0,52 га батько позивача разом з сім`єю, у тому числі з позивачем, вирощували сільськогосподарську продукцію.

Земельна ділянка, орієнтовною площею 0,19 га, у тому числі земельна ділянка площею 0,08 га, відведена для будівництва (перебудови) індивідуального житлового будинку з одного боку межує з ділянкою відповідача ОСОБА_2 .

За життя батько позивача від землі, або частини земельної ділянки не відмовлявся, не відчужував і сільській раді не передавав. Після смерті ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_2 , весною 2016 року, самовільно, без відома і згоди позивача, який є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька, зніс стару огорожу і встановив нову огорожу збоку дороги навпроти всієї земельної ділянки, переданої у приватну власність батьку позивача. У зв`язку з вказаними діями відповідача, з метою юридичного врегулювання можливого спору, позивач звернувся в сільську раду та до інженера-землевпорядника з метою встановлення (відновлення) межових знаків земельної ділянки, переданої у приватну власність ОСОБА_6 .

Весною 2017 року позивач разом з представником сільської ради (землевпорядником сільської ради), інженером-землевпорядником, дружиною прибув на місце для проведення відповідних замірів земельної ділянки та встановлення (відновлення) межових знаків, переданої у власність батька земельної ділянки, відповідач ОСОБА_2 зі своєю дружиною вчинили сварку та не надали можливості проводити заміри на цій земельній ділянці.

Згідно рішення виконавчого комітету Порубнянської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 7 від 22 березня 1994 року відповідачу ОСОБА_2 було передано в приватну власність лише 0,80 га. А згідно оскаржуваного рішення сесії Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 198-16/2007 від 23 листопада 2007 року затверджено технічну документацію та передано безкоштовно у власність відповідачу 1,1820 га. На підставі вказаного рішення відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 119273 від 17 червня 2011 року на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, в якому вказана частина земельної ділянки передана у власність спадкодавця ОСОБА_6 .

Позивач вважав, що рішення сесії Тереблеченської сільської ради № 198-16/2007 від 23 листопада 2007 року прийнято з порушенням вимог земельного законодавства, оскільки земельні ділянки загальною площею 1,1820 га у користування відповідача не передавались.

Просив суд: визнати недійсним рішення сесії Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області №198-16/2007 від 23 листопада 2007 року в частині передачі ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати недійсним Державний акт серії ЯК №119273 від 17 червня 2011 року на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:003:0403, виданого на ім`я ОСОБА_2 ; усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,1186 га цільове призначення для ведення особистого селянського господарства шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 звільнити частину земельної ділянки площею 0,0159 га та припинити використання вказаної земельної ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Додатковим рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 січня 2021 року вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів порушення ОСОБА_2 його права користування земельною ділянкою. Зокрема, позивач не надав будь-яких правовстановлюючих документів, на підставі яких він чи його спадкодавець користувався земельною ділянкою та не доведено яким чином видача відповідачу ОСОБА_2 державного акту про право власності на земельну ділянку порушує його права.

Також суд першої інстанції вказував, що спірне рішення Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області є актом індивідуальної дії, яке вичерпало свою юридичну силу після реалізації, а саме: після одержання відповідачем ОСОБА_2 документа, що посвідчує право власності на нерухоме майно (відповідного державного акта) та державної реєстрації цього права за ним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову та відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно та неправильно встановлені всі обставини справи, що мають значення, не надано оцінки доказам, порушені норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного її вирішення, постановлення незаконного та необґрунтованого рішення.

Вказує на те, що помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що процедура приватизації спірної земельної ділянки спадкодавцем не була розпочата, а відповідач ОСОБА_2 отримав у приватну власність земельну ділянку, у тому числі і спірну, на законних підставах. Також вказує, що на момент прийняття оскаржуваного рішення Тереблеченської сільської ради був відсутній проект відведення земельних ділянок, отже вказане рішення сільської ради є незаконним.

Оскаржуючи додаткове рішення суду від 25 січня 2021 року, апелянт посилається на те, що у відзиві відповідача на позовну заяву не міститься попереднього розрахунку судових витрат, тому, на його думку, це є підставою для відмови у їх відшкодуванні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 ,

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити виключивши з його мотивувальної частини (абз.2 ст.9) вказівку: «в тому числі і на частину земельної ділянки, переданої у власність спадкодавця ОСОБА_5 ».

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі посилається на безпідставність зазначення у рішенні тієї обставини, що до складу земельної ділянки, переданої йому у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, входить частина земельної ділянки, переданої у власність спадкодавця ОСОБА_6 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Посилається на те, що аргументи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Рішенням виконкому Глибоцької районної ради народних депутатів № 19 від 11 лютого 1987 року ОСОБА_5 відведено земельну ділянку 0,08 га для перебудови індивідуального житлового будинку із земель присадибного фонду та затверджено план забудови земельної ділянки 03.10.1989 року та проведено винос земельної ділянки в натурі. Однак, слід зазначити, що будівельний паспорт відповідно до ст. 126 ЗК України не є документом, що посвідчує право на спірну земельну ділянку.

Рішенням виконавчого комітету Порубнянської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 4 від 11.03.1994 року ОСОБА_6 було передано в приватну власність 0,60 га.

Згідно по господарського обліку за ОСОБА_5 , батьком позивача, з 1995 по 2015 роки рахувалася земельна ділянка площею 0,60 га, в тому числі 0,58 га під ріллею та 0,02 під багаторічними насадженнями, однак, не вбачається, яка саме земельна ділянка була закріплені за останнім, як і не вказано її місця розташування, оскільки, технічна документація на земельну ділянку не виготовлялася.

Згідно рішення виконавчого комітету Порубнянської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 7 від 22.03.1994 року відповідачу ОСОБА_2 було передано в приватну власність 0,80 га. Рішенням сесії Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області № 198-16/2007 від 23.11.2007 року затверджено технічну документацію та передано безкоштовно у власність останнього 1,1820 га. На підставі вказаного рішення відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 119273 від 17.06.2011 року на земельну ділянку площею 0,2500 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, в тому числі і на частину земельної ділянки переданої у власність спадкодавця ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

14 квітня 2016 року приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Бреславською-Григорчак С.О., на підставі заяви про прийняття спадщини, яка подана ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом, заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_5

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням виконавчого комітету Глибоцької районної Ради народних депутатів від 11 лютого 1987 року № 19 батькові позивача - ОСОБА_6 було відведено земельну ділянку площею 0,08 га для перебудови індивідуального житлового будинку та затверджено план забудови земельної ділянки.

Відповідно до ст.16 ЗК УРСР 1970 року у редакції, чинній на 11 лютого 1987 року, надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі, зокрема рішення виконавчого комітету районної Ради народних.

Проте вказана земельна ділянка не була використана ОСОБА_6 за цільовим призначенням.

Рішенням виконавчого комітету Порубнянської сільської ради від 11 березня 1994 року № 4 ОСОБА_6 було передано в особисте користування 0,60 га без зазначення місця розташування земельної ділянки.

Як вбачається з довідки Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 03 вересня 2020 року, ні ОСОБА_5 , ні спадкоємець ОСОБА_1 не зверталися до сільської ради з питанням завершення процедури приватизації вказаної земельної ділянки.

Відповідно до погосподарського обліку сільської ради з 1995 року по 2015 рік за ОСОБА_6 рахувалася лише земельна ділянка площею 0,60 га, у тому числі 0,58 га під ріллею та 0,02 га під багаторічними насадженнями.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після смерті якого спадщину прийняв позивач.

Згідно з ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як встановлено судом першої інстанції, рішення органу місцевого самоврядування про передачу ОСОБА_6 у приватну власність спірної земельної ділянки площею 0,08 га не існує і будь-яких інших доказів на підтвердження факту передачі йому цієї земельної ділянки у власність суду не надано.

Також не надано суду доказів того, що спірна земельна ділянка входить до складу земельної ділянки площею 0,60 га, яка була передана ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Порубнянської сільської ради Глибоцького району від 11 березня 1994 року № 4.

Крім того, на момент прийняття цього рішення, порядок приватизації земельних ділянок регулювався ст.17 ЗК України 1992 року, Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі Декрет від 26 грудня 1992 року № 15-92), Порядком передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженим наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10 (далі Порядок від 15 лютого 1993 року № 10).

Згідно зі ст.3 Декрету від 26 грудня 1992 року № 15-92 право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Пунктом 3 Порядку від 15 лютого 1993 року № 10 передбачено, що передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, провадиться відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок. Зазначені земельні ділянки передаються безплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян (додаток N 1).

Відповідно до п.7 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 1993 року № 15, яке діяло до 1 січня 2013 року, до земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно-територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі землекористувачів, у тому числі орендарів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності. Земельно-кадастрова документація включає книги реєстрації державних актів на право колективної, приватної власності на землю, право постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди. Земельно-кадастрова документація ведеться згідно з інструкцією ведення державного земельного кадастру, затверджуваною Держкомземом.

Проте, ні земельно-кадастрова документація, ні технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 0,60 га, яка була надана ОСОБА_6 , не розроблена.

Земельний Кодекс України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц.

Оскільки спірна земельна ділянка площею 0,08 га не передавалася спадкодавцю ОСОБА_6 у власність, а щодо земельної ділянки площею 0,60 га ним не виготовлено технічної документації на цю земельну ділянку, не визначено меж земельної ділянки в натурі, не погоджено меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок та не одержано у встановленому порядку державного акта на землю, то у нього не виникло право власності на ці земельні ділянки і відповідно таке право не перейшло до позивача у порядку спадкування.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_1 ніяких прав щодо спірної земельної ділянки не успадкував, тому відсутні підстави для захисту в судовому порядку його цивільних прав чи законних інтересів.

За змістом ст.15 ЦК України, ст.4 ЦПК України особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції щодо безпідставності позову.

Оскаржуючи додаткове рішення суду першої інстанції від 25 січня 2021 року, апелянт посилається на те, що у відзиві відповідача на позовну заяву не міститься попереднього розрахунку судових витрат, тому, на його думку, це є підставою для відмови у їх відшкодуванні.

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з п.12 ч.2 ст.2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ст.133 ЦПК).

За правилами частин 1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктами 1, 2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

За змістом ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Представником відповідача до закінчення судових дебатів було зроблено заяву в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України про подання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу та своєчасно надані суду такі докази.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування додаткового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Апелянт ОСОБА_2 просить змінити рішення суду першої інстанції від 22 грудня 2020 року шляхом виключення з його мотивувальної частини висновку суду про те, що до складу земельної ділянки, переданої відповідачу ОСОБА_2 у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, входить частина земельної ділянки, переданої у власність спадкодавця ОСОБА_6 .

Посилається на те, що вказана обставина суперечить матеріалам справи та встановленим судом обставинам.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У мотивувальній частині оскаржуваного рішення містяться висновки суду про те, що позивачем не доведено правомірність користування ним спірною земельною ділянкою та яким чином видача відповідачу ОСОБА_2 державного акта про право власності на земельну ділянку порушує його права.

Також судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,08 га була надана ОСОБА_6 у користування на підставі рішення виконавчого комітету Глибоцької районної Ради народних депутатів від 11 лютого 1987 року № 19.

Доказів на підтвердження передачі ОСОБА_6 цієї земельної ділянки у власність матеріали справи не містять.

За змістом п.2 ч.1 ст.376 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є підставою для зміни судового рішення.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині з підстав зазначених в цій постанові.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу

Згідно з частинами 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги, відповідно до п.4.1. якого година роботи адвоката визначена в межах 40 % розміру мінімальної заробітної плати встановленої на 1 січня поточного року, що у 2021 році становить 2400 гривень.

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу адвокат Міцней В.Ф. надав звіт про надані послуги та копію квитанції до прибуткового касового ордеру №02/21/03 від 02 березня 2021 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 сплатив адвокатському об`єднанню «Поляк і партнери» грошові кошти в сумі 10800 гривень за надання правничої допомоги, а саме, за підготовку апеляційної скарги (01:30 год), підготовку відзиву на апеляційну скаргу (03:00 год).

Отже, понесені відповідачем витрати на правову допомогу є документально підтверджені, їх розмір є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, з часом, витраченим адвокатом на виконання зазначених робіт, тому з позивача ОСОБА_1 слід стягнути на користь відповідача ОСОБА_2 10800 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року змінити в мотивувальній частині з підстав зазначених в цій постанові.

В решті рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2020 року та додаткове рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 25 січня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10800 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 30 квітня 2021 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: О.О. Одинак

І.Б. Перепелюк