Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 203/2777/18

провадження № 61-6668св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, служба у справах дітей Центральної районної у м. Дніпрі ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, служба у справах дітей Центральної районної у м. Дніпрі ради, про визнання права користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 14 червня 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 . Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У березні 2018 року шлюбні стосунки з відповідачем припинено.

Ще до реєстрації шлюбу, з 2010 року, вони проживали із ОСОБА_4 однією сім`єю разом із батьками останнього, за адресою: АДРЕСА_1 , а з жовтня 2013 року почали проживати з відповідачем на АДРЕСА_2 , в квартирі, що була придбана для їх молодої сім`ї. У вказану квартиру вона вселилась з відома та згоди ОСОБА_4 , сплачувала комунальні послуги та облаштовувала житло за власним розсудом. Також в квартирі проведено ремонт.

21жовтня 2013 року ОСОБА_5 подарував указану квартиру ОСОБА_4 .

Змоменту укладення договору даруванняпозивачпроживала у вказаній квартирі з відома та згодою власника. Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , останній та його батько ОСОБА_5 були згодні з тим, що постійним місцем проживання позивача є вказана квартира. Їх діти також проживали з ними в квартирі, яка була їх єдиним місцем проживання, в якому знаходились їх речі та предмети побуту. За вказаною адресою діти знаходились на диспансерному обліку в медичному закладі, а донька відвідує дошкільний дитячий заклад. Позивач постійно оплачувала комунальні послуги, незважаючи на те, що головним квартиронаймачем та власником квартири був відповідач ОСОБА_4 .

У березні 2018 року вони припинили з останнім шлюбні відносини та в цей період відповідачі, не поставивши її до відома, уклали договір дарування квартири від 28 березня 2018 року.

Відповідач ОСОБА_4 після розірвання шлюбу почав чинити перешкоди щодо проживання її з дітьми в квартирі, постійно вимагав звільнити квартиру та забрати речі. 08серпня 2018 року до квартири прийшли співробітники міськелектромережі та відключили квартиру від електропостачання. На її питання щодо причин відключення, оскільки заборгованості по сплаті за користування електричною енергією не було, її повідомили про те, що відповідач звернувся до енергопостачальника із заявою про відключення електроенергіївід квартири.

Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею та її малолітніми дітьми право на користування квартирою АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року позов задоволено; визнано за ОСОБА_1 та її малолітніми дітьми ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 ; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у період шлюбу позивач із ОСОБА_4 проживали у спірній квартирі, а відчуження ОСОБА_4 указаної квартири за договором дарування своєму батьку ОСОБА_5 відбулося в березні 2018 року, тобто у період, коли позивач та ОСОБА_4 припинили шлюбні відносини та мали намір розірвати шлюб, що свідчить про фіктивність укладеного договору дарування від 29 березня 2018 року, з метою позбавлення позивача з дітьми права користування квартирою. Суд також виходив з того, що вказаний договір дарування укладено без згоди органу опіки та піклування.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_4 задоволено; рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги залишено без задоволення; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач разом з дітьми не є членами сім`ї власника квартири - відповідача ОСОБА_5 , позивач зареєстрована за іншою адресою, у квартирі ОСОБА_1 проживала як дружина колишнього власника спірної квартири ОСОБА_4 . Оскільки з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 29 березня 2018 року ОСОБА_1 не зверталася, тому посилання на фіктивність вказаного договору є необгрунтованими.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року до Верховного Суду ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у спірній квартирі позивач з дітьми продовжує проживати і це є єдиним їх житлом. Діти набули право користування житлом з народження. Позивач посилається на те, що вселилася у спірну квартиру зі згоди власника квартири. ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_5 , набувши квартиру в дар, знав про те, що у ній проживають малолітні діти, які не мають іншого житла, тому його право не може бути захищеним шляхом визнання позивача з дітьми такими, що втратили право користування житлом, оскільки внаслідок таких дій позивач з дітьми стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19).

Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї попереднього власника, про що викладені відповідні правові висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року та в ряді інших подібних постанов.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що тривалий час проживання у спірній квартирі особи, яка не має іншого житла є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру житлом особи у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст вимог заперечень (відзиву) на касаційну скаргу

У листопаді 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив від представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , у якому відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона є законною і обгрунтованою. Відповідач посилається на те, що позивач з дітьми не є членами сім`ї власника квартири. Зазначає, що позивач та її діти зареєстровані в іншому місці, а отже мають інше житло.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року справу № 203/2777/19 призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2014 року.

У березні 2018 року останні припинили шлюбні відносини та рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року шлюб між ними розірвано.

За час перебування в зареєстрованому шлюб у сторін народилось двоє дітей - донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

21 березня 2013 року за договором дарування квартиру АДРЕСА_2 подаровано ОСОБА_5 його сину ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_4 та дідом малолітніхдітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

За договором дарування від 29 березня 2018 року вказану квартиру ОСОБА_4 подаровано ОСОБА_5 .

ОСОБА_1 зареєстрована в АДРЕСА_4 .

Згідно з актом від 29 червня 2018 року, складеним та підписаним мешканцями квартир у будинках АДРЕСА_3 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зафіксовано факт проживання позивача та її малолітніх дітей в квартирі АДРЕСА_2 .

Факт проживання позивача з дітьми в спірній квартирі підтверджується і наданим відповідачем ОСОБА_4 до відзиву актом від 22 серпня 2018 року.

Відповідно до довідки від 21 червня 2018 року КЗО НВК №148 «Спеціалізована школа дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) «Планета щастя» ДМР вбачається, що малолітня ОСОБА_2 виховується у групі раннього віку у вказаному закладі, що розташований в Центральному (Кіровському) районі м. Дніпра поруч із місцем проживання позивача з дітьми у спірній квартирі.

З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення задоволено. Усунуто ОСОБА_5 перешкоди у користуванні власністю та виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач разом з дітьми не є членами сім`ї власника квартири, позивач проживала у спірному житлі як дружина колишнього власника спірної квартири, а тому, на даний час відсутні підстави для проживання у квартирі позивача разом з дітьми, оскільки із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Разом із тим апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини вказала, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Таким чином, застосований апеляційним судом підхід, про те, що сам лише факт переходу права власності на майно до іншої особи, є підставою для виселення позивача разом з дітьми є формальним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилимприміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Як установлено судами, позивач з дітьми набули право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки позивач вселилася до нього за згодою колишнього власника майна, а діти проживали у спірній квартирі з народження тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову про визнання права користування жилим приміщенням, апеляційний суд не врахував, що позивач була вселена до квартири як член сім`ї власника квартири, а діти проживали у спірній квартирі з народження.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд, ухваливши рішення про відмову у задоволенні позову про визнання права користування квартирою, не врахував пропорційність їх виселення, на важливості врахування якої наголошував ЄСПЛ (рішення від 24 квітня 2012 року у справі «Йорданова та інші проти Болгарії», заява № 25446/06, пункт 123, та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункт 156).

Верховний Суд зазначає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі і колишніх, з урахуванням проживання у спірній квартирі неповнолітніх дітей, без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Апеляційний суд наведеного не врахував, не перевірив доводів про порушення інтересів дітей та не спростував їх належним чином та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що у спірній квартирі позивач з дітьми продовжує проживати до теперішнього часу та вона є єдиним їх місцем проживання; право користування вказаним житлом у дітей виникло з часу їх народження.

Суд касаційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції обгрунтованими та такими, що грунтуються на вимогах закону і якнайкраще сприяють захисту неповнолітніх дітей.

Суд першої інстанції надав оцінку тому, що позивач є зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_4 , однак обгрунтовано виходив з того, що факт її реєстрації в іншому місці не спростовує факту постійного користування спірною квартирою та факту проживання в ній разом з малолітніми дітьми.

Суд касаційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що договір дарування спірної квартири від 29 березня 2018 року є фіктивним з огляду на таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною першою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У той же час, суд касаційної інстанції зазначає, що договір дарування спірної квартири у судовому порядку фіктивним не визнавався, а тому в силу статті 204 ЦК України, є правомірним.

Отже суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позову з метою якнайкращого захисту інтересів малолітніх дітей та позивача, однак суд приходить до висновку про необхідність виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на фіктивність договору дарування квартири від 29 березня 2018 року.

Суд касаційної інстанції враховує наявність рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2020 року, яке набрало законної сили, про виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири, однак ураховуючи якнайкращі інтереси неповнолітніх дітей, Верховний Суд приходить до висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 , яка діє, в тому числі, і в інтересах дітей.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи те, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду та залишає в силі рішення суду першої інстанції.

При цьому, рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виключивши з мотивувальної частини судового рішення посилання на фіктивність договору дарування спірної квартири.

В іншій частині рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно його залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу касаційної скарги ОСОБА_1 сплачено 1 409,60 грн (квитанція від 08 квітня 2020 року).

Оскільки касаційну скаргу задоволено, постанову апеляційної інстанції скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено в силі, то сплачений судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 409,60 грн грн підлягає стягненню з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року скасувати.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2019 року залишити в силі.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 704,80 грн.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 704,80 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук