Справа № 338/158/19
Провадження № 22-ц/4808/443/21
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Богородчанського районного суду в складі судді Шишка О.А., постановлену 02 лютого 2021 року в селищі Богородчани Івано-Франківської області у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Старобогородчанська сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, про встановлення земельного сервітуту,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Старобогородчанська сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району, про встановлення земельного сервітуту.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 02 лютого 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. Заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами визнано неподаною та повернуто заявнику.

При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_1 не виконано вимог ухвали від 05 січня 2021 року про залишення заяви без руху та не сплачено судовий збір у визначеному законом розмірі. Натомість до клопотання про звільнення від сплати судового збору не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його незадовільного майнового станку на момент подання заяви, що перешкоджало сплатити судовий збір.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до місцевого суду.

Скарга обґрунтована тим, що підстави звільнення його від сплати судового збору передбачені пунктом 1 частини 1 та частиною 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір», оскільки розмір судового збору перевищував 5 відсотків розміру його річного доходу. Проте, суд не надав належної оцінки відомостям з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 27 січня 2021 року, яким підтверджується, що він не отримував доходів за попередній 2020 календарний рік. А припущення про те, що він працює сезонно є необґрунтованими. Отже з метою забезпечення доступу до суду згідно вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд повинен був звільнити його від сплати судового збору.

При цьому посилається на висновки, викладені в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №9901/292/20 та в ухвалі Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі №338/334/19, які є обов`язковими для застосування. Натомість суд керувався роз`ясненнями Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати», які надані до внесення 03 жовтня 2017 року змін в Закон України «Про судовий збір», та не можуть бути враховані при ухваленні судових рішень.

Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористались.

В силу частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Старобогородчанська сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району, про встановлення земельного сервітуту. Рішення суду залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 липня 2020 року та постановою Верховного Суду від 08 лютого 2021 року(а.с. 39-43 т.2, а.с.57-63,160-164 т.3).

31 грудня 2020 року за допомогою системи «Електрониий суд» ОСОБА_1 подав заяву про перегляд рішення Богородчанського районного суду від 31 липня 2019 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Богородчанського районного суду від 05 січня 2021 року вказану заяву залишено без руху з підстав недотримання вимог щодо її змісту відповідно до статті 426 ЦПК України та несплати судового збору. Надано строк 10 днів з дня отримання ухвали для виправлення недоліків.

На виконання вимог ухвали заявником 01 лютого 2021 року за допомогою системи «Електронний суд» подано заяву про усунення недоліків, в якій зазначено дату виявлення нововиявленої обставини та долучено докази на підтвердження такої, а саме Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В цей же день ОСОБА_1 подав клопотання про звільнення його від сплати судового збору, яке обґрунтував тим, що розмір судового збору, який необхідно сплатити за звернення із заявою, перевищуватиме 5% його річного доходу. На підтвердження цього долучив відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків, у яких відображено відсутність у нього доходів та утриманих податків.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд виходив з того, що звільнення від сплати судового збору є правом суду, а відповідне клопотання сторони розглядається виходячи із визначених нею обставин, що унеможливлюють сплату судового збору на момент звернення до суду. Натомість у поданому клопотанні про звільнення від сплати судового збору заявник не повідомив про своє скрутне матеріальне становище, а посилався виключно на інформацію з Державного реєстру фізичних осіб платників податків .

Суд врахував, що ОСОБА_1 в ході розгляду справи по суті повідомляв, що працює сезонно, до центрів з безоплатної правової допомоги для отримання правових послуг не звертався, в судові засідання направляв представників за угодою, при подачі цієї заяви повідомив про представництво своїх інтересів представником ОСОБА_3 .

Виходячи з наведених обставин суд зробив висновок, що ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували його незадовільний майновий стан та підстави звільнення від сплати судового збору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Пунктом 2 частини 3 статті 426 ЦПК України передбачено, що до заяви про перегляд судових рішень суду за нововиявленими обставинами додається документ про сплату судового збору.

Частиною 3 статті 427 ЦПК України визначено, що до заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 426 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

За змістом статті 185 ЦПК суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», частини першої та третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Аналіз статті 8 Закону України «Про судовий збір» свідчить, що застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…» законодавець тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5 цього закону, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18 (провадження № 11-336апп20).

Верховний Суд у постанові від 30 березня 2021 року у цій же справі № 338/158/19 (провадження № 61-11548св20) при перегляді ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року ( з аналогічного питання щодо звільнення від сплати судового збору) зазначив, що єдиною підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати фізичної особи є врахування судом її майнового стану. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі. Визначення судом майнового стану сторони є оціночним і залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану (а.с. 200-203 т.3).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється зокрема за подання до суду заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Частиною 2 статті 4 Закону за подання такої заяви визначена 150 відсоткова ставка, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1921,00 грн.

Отже, сума судового збору, що мала бути сплачена при поданні заяви про перегляд рішення за нововивляеними обставинами у цій справі становить 1152,60 грн (1921х0,4х150%), про що вірно зазначено місцевим судом в ухвалі від 05 січня 2021 року.

ОСОБА_1 у клопотанні про звільнення від сплати судового збору посилався виключно на наявність умови, визначеної пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Суд, перевіряючи правові підстави можливості звільнення його від сплати судового збору зазначив, що заявник не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували неможливість сплати судового збору у встановлених законодавством порядку та розмірі, а надані ним відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 27 січня 2021 року не містять інформації щодо його дійсного майнового стану.

З огляду на вищенаведене суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, що повністю узгоджується з висновками, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18 (провадження № 11-336апп20).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (п. 59 рішення ЄСПЛ від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»)). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»)).

Так, оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (рішення Європейського суду з прав людини «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, рішення Європейського суду з прав людини «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 25 липня 2005 року).

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не виконав вимоги ухвали про залишення його заяви без руху, суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання неподаною та повернення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України.

Також колегія суддів враховує, що визнання неподаною та повернення заяви ОСОБА_1 не є позбавленням його права доступу до суду у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки вказане не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви (частина 7 статті 185 ЦПК України).

З огляду на право суду, а не його обов`язок вирішити питання про можливість звільнення заявника від сплати судового збору, необхідність дослідження представлених на підтвердження цього доказів на предмет їх належності та допустимості, колегія суддів не вбачає підстав для врахування правової позиції з цього питання, висловленої у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2021 року у справі №338/966/20, що була долучена заявником в ході розгляду даної справи.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Будь-яких доводів на спростування законності та обґрунтованості ухвали суду апеляційна скарга не містить. Доводи апелянта не дають підстав вважати, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, та що судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

А тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Богородчанського районного суду від 02 лютого 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 23 квітня 2021 року