Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 367/3339/17

провадження № 61-216св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Ірпінський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, товариство з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», відділ державної реєстрації виконавчого комітету Ірпінської міської ради, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Ничипоренко Олександр Вікторович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черняк Андрій Леонідович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду,

у складі колегії суддів: Голуб С. А., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,

від 09 листопада 2020 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізоване підприємство «Юстиція»

(далі - ТОВ «Юстиція»), відділу державної реєстрації виконавчого комітету Ірпінської міської ради, приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Ничипоренка О. В., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черняк А. Л., про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсним свідоцтва приватного нотаріуса, визнання недійсним договору купівлі-продажу і застосування реституції.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 30 березня 2012 року між нею, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,3388 га, яка знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:048:4410. Згідно цього договору ОСОБА_6 (продавець) передав зазначену земельну ділянку у власність покупців: ОСОБА_1 - 1/2 частину (0,1694 га), ОСОБА_5 - 1/4 частину (0,0847 га) та ОСОБА_7 - 1/4 частину (0,0847 га). 07 червня 2013 року вона звернулася до реєстраційної служби Ірпінського міського управління юстиції Київської області із заявою про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку та 09 липня 2013 року отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 5885380. Оскільки земельна ділянка була придбана трьома покупцями, у травні 2016 року вона звернулася до нотаріуса із заявою про розподіл зазначеної земельної ділянки та дізналася, що спірна земельна ділянка належить на праві власності ОСОБА_4 , який прибав її на прилюдних торгах 06 листопада 2013 року при реалізації нерухомого майна, яке належало ОСОБА_6 , у процесі виконавчого провадження № 3441646. Позивачка вказувала, що державний виконавець або державний реєстратор після реєстрації права власності за ОСОБА_1 ,

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 безпідставно вніс до реєстру інформацію, що дані реєстрації права власності є помилковими. Вказувала, що після звернення до суду з цим позовом їй стало відомо, що 13 червня 2018 року ОСОБА_4 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14 червня 2018 року № 127647650. При цьому вказувала, що постановою Апеляційного суду Київської області від 08 травня 2018 року у справі № 367/5808/16-ц позов ОСОБА_5 та ОСОБА_7 задоволено. Визнано за

ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,0847 га, що знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, кадастровий номер :01:048:4410. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,0847 га, що знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, кадастровий номер :01:048:4410. Визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна

від 06 листопада 2013 року. Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 27 листопада 2013 року на земельну ділянку,

площею 0,3388 га, що знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, кадастровий номер :01:048:44103, видане ОСОБА_9 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нечипоренком О. В. та зареєстроване в реєстрі за

№ 1055. Вважала дії відповідачів незаконними, вчиненими з порушенням законодавства України та з порушенням її прав, оскільки її незаконно позбавили права власності.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд визнати недійсними прилюдні торги з продажу земельної ділянки, площею 0,3388 га, в частині 1/2 - 0,1694 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:048:4410, яка знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, які відбулись 06 листопада 2013 року, протокол № 1-214/13/ІР-а, проведені ТОВ «СП «Юстиція»; визнати недійсним договір купівлі-продажу - акт державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого арештованого майна, а саме продажу зазначеної земельної ділянки; визнати недійсним свідоцтво серія та номер 1055, яким посвідчено право власності ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку, видане

27 листопада 2013 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Ничипоренком О. В.; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 453, від 13 червня

2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Черняк А. Л., індексний номер 41595402; повернути сторони у попереднє становище (застосувати реституцію), для чого: повернути

ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,1694 га (1/2 від 0,3388 га),

з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:048:4410, яка знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, зобов`язати державного реєстратора внести дані до державного реєстру речових прав щодо реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,1694 га

(1/2 від 0,3388 га), кадастровий номер :01:048:4410, за ОСОБА_1 ; покупцю ОСОБА_4 - повернути кошти, сплачені ним за придбання 1/2 вказаної земельної ділянки, в сумі 35 700 грн, які він сплатив на користь ТОВ «СП «Юстиція», 5 305,17 грн - як винагорода спеціалізованої організації в рахунок оплати послуг з реалізації майна та 14,13 грн - додаткова сума винагороди за послуги з реалізації майна; повернути на користь стягувача ОСОБА_3 - 30 380, 70 грн, про що відповідно зобов`язати ТОВ «СП «Юстиція» та ОСОБА_3 ; зобов`язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 кошти, сплачені ним за договором купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 453 від 13 червня 2018 року, зареєстрованим у реєстрі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняк А. Л., індексний номер 41595402.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області, у складі судді

Саранюк Л. П., від 17 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсними прилюдні торги з продажу земельної ділянки, площею 0,3388 га, в частині 1/2 - 0,1694 га, яка знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:048:4410, які відбулись 06 листопада 2013 року, протокол № 1-214/13/ІР-а, проведені ТОВ «СП «Юстиція». Визнано недійсним договір купівлі-продажу - акт державного виконавця про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого арештованого майна, а саме продажу земельної ділянки площею 0,3388 га, в частині 1/2 - 0,1694 га, яка знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:048:4410, які відбулись 06 листопада 2013 року, протокол №1-214/13/ІР-а. Визнано недійсним свідоцтво серія та номер 1055, яким посвідчено право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, площею 0,3388 га, в частині 1/2 - 0,1694 га, яка знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:048:4410, видане 27 листопада 2013 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Ничипоренком О. В. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 453 від 13 червня

2018 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняк А. Л., індексний номер 41595402. Повернуто сторони у попереднє становище (застосовано реституцію).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судовими рішеннями у справі № 367/5808/16-ц визнано недійсними прилюдні торги

від 06 листопада 2013 року та визнано недійсним свідоцтво про право власності від 27 листопада 2013 року на земельну ділянку,

площею 0,3388 га, що знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, кадастровий номер :01:048:4410, видане ОСОБА_4 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нечипоренком О. В., зареєстроване в реєстрі за № 1055, що породжує правові наслідки і по відношенню до 1/2 частини вищевказаної земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 . З огляду на зазначене, суд першої інстанції вважав за можливе задовольнити позовні вимоги

ОСОБА_1 про визнання недійсними прилюдних торгів з продажу земельної ділянки, площею 0,3388 га, у частині 1/2 - 0,1694 га, кадастровий номер :01:048:4410, які відбулись 06 листопада 2013 року, та визнання недійсним свідоцтва, яким посвідчено право власності

ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку, площею 0,3388 га, у частині 1/2 - 0,1694 га, виданого 27 листопада 2013 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Ничипоренком О. В. При цьому суд першої інстанції зазначив, що інші позовні вимоги є похідними вимогами, а тому підлягають до задоволення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2019 року скасовано на ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, ТОВ «СП «Юстиція», відділу державної реєстрації виконавчого комітету Ірпінської міської ради,

ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Ничипоренка О. В., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсним свідоцтва приватного нотаріуса, визнання недійсним договору купівлі-продажу і застосування реституції відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 08 травня 2018 року у справі

№ 367/5808/16-ц визнано недійсними прилюдні торги від 06 листопада

2013 року з реалізації арештованого нерухомого майна, що належало боржнику ОСОБА_6 ; визнано недійсним свідоцтво про право власності

від 27 листопада 2013 року на земельну ділянку, площею 0,3388 га, кадастровий номер :01:048:4410, видане ОСОБА_4 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нечипоренком О. В. та зареєстроване в реєстрі за № 1055, тобто зазначене рішення стосувалось всієї земельної ділянки, площею 0,3388 га, яка належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . Суд апеляційної інстанції вважав, що на підставі судового рішення у справі

№ 367/5808/16-ц правова підстава для набуття ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку відпала, сторони повернулись в попередній стан, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та

ОСОБА_7 є власниками спірної земельної ділянки в частках, визначених ними в договорі купівлі-продажу від 30 березня 2012 року. При цьому не має правового значення те, що ОСОБА_1 не зверталась разом з іншими співвласниками з позовом про оскарження прилюдних торгів. Щодо задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції, посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18), вважав, що особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без належного урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України

від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-112цс12 (пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України).

Також ОСОБА_1 вказує на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі

№ 6-2233цс16 і застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України), та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилось те, що право власності на спірну земельну ділянку було набуто позивачкою на законних підставах, а безпідставне видалення запису про реєстрацію права власності і подальший її продаж на прилюдних торгах є незаконними. Заявниця посилається на незаконність скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку. Вважає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений ОСОБА_9 з ОСОБА_2 , є недійсним, оскільки на момент відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_9 не був її власником. Вказує, що належним способом захисту її порушеного права є шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним, укладеного між ОСОБА_9 з ОСОБА_2 , та застосування реституції. На думку заявниці, суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку, що судове рішення у справі № 367/5808/16-ц автоматично відновило її права.

У визначений судом строк відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Постановою Апеляційного суду Київської області від 08 травня 2018 року у справі № 367/5808/16-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 30 травня 2019 року, апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 28 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,0847 га, що знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, кадастровий номер :01:048:4410. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,0847 га, що знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, кадастровий номер :01:048:4410. Визнано недійсними прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна, що належить боржнику ОСОБА_6 , від 06 листопада 2013 року. Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 27 листопада 2013 року на земельну ділянку, площею 0,3388 га, що знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, кадастровий номер :01:048:4410, видане ОСОБА_4 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нечипоренком О. В. та зареєстроване в реєстрі за № 1055. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Під час розгляду справи № 367/5808/16-ц судами встановлено, що

30 березня 2012 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,3388 га, кадастровий номер :01:048:4410, яка розташована на території Гостомельської селищної ради Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. За цим правочином покупці придбали земельну ділянку у спільну часткову власність, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_11 по 1/4 частині зазначеної ділянки, ОСОБА_1 - 1/2 частину.

01 грудня 2012 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна були внесені відомості про арешт земельної ділянки, площею 0,3388 га, кадастровий номер :01:048:4410, яка розташована на території Гостомельської селищної ради Київської області, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, який був накладений у зв`язку із виконанням виконавчого листа № 1013/6471/2012, виданого 18 вересня 2012 року Ірпінським міським судом Київської області, про солідарне стягнення з ОСОБА_12 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_13 на користь ОСОБА_3 142 200 грн основного боргу, 8 276,04 грн інфляційних втрат, 6 708,72 грн трьох процентів річних.

07 червня 2013 року Реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції в Київській області за ОСОБА_5 , ОСОБА_11 ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно, про що вчинено відповідні записи у Державному реєстрі речових прав.

06 листопада 2013 року відбулися прилюдні торги, згідно з якими земельну ділянку, площею 0,3388 га, кадастровий номер :01:048:4410, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства як таку, що належить боржнику ОСОБА_6 , розташовану на території Гостомельської селищної ради Київської області, було реалізовано

ОСОБА_4 за 35 700 грн, що підтверджується протоколом проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна

від 06 листопада 2013 року та актом державного виконавця Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 14 листопада 2013 року.

19 листопада 2013 року, тобто після проведення вказаних торгів, державним реєстратором видалено запис про реєстрацію за

ОСОБА_5 , ОСОБА_11 ОСОБА_1 права власності на спірну ділянку як такий, що проведений помилково.

27 листопада 2013 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно.

Постановою державного виконавця Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 03 грудня 2013 року знято арешт із земельної ділянки, площею 0,3388 га, кадастровий номер :01:048:4410.

Під час розгляду справи № 367/5808/16-ц суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що при проведенні прилюдних торгів від 06 листопада 2013 року ОСОБА_4 була продана земельна ділянка, яка не належала боржнику ОСОБА_6 , а перебувала у спільній частковій власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2012 року.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 16, частини першої статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьої, п`ятої, шостої статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Закон України «Про виконавче провадження», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV), визначав загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також учасників виконавчого провадження, закріплював їхні права та обов`язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження (статті 1, 2, 6, 12 Закону № 606-XIV).

Питання щодо здійснення державним виконавцем підготовки та проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, а також реалізації арештованого майна були визначені у пунктах 5.11, 5.12 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5 (далі - Інструкція), розробленої на виконання Закону № 606-XIV, яка визначала умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону, інших нормативно-правових актів підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку.

Правовий аналіз положень Закону № 606-XIV та Інструкції свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах, і відсилають до інших нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України та Міністерства юстиції України, якими визначається порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна (стаття 62 Закону № 606-XIV та пункти 5.11, 5.12 Інструкції).

Правила проведення прилюдних торгів були визначені Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (далі - Тимчасове положення), за яким прилюдні торги є спеціальною процедурою продажу майна, за результатами якої власником майна стає покупець, який у ході торгів запропонував за нього найвищу ціну (пункт 2.2 Тимчасового положення).

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а відтак є правочином.

Такий висновок узгоджується й з нормами статей 650, 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (розділ 6 Тимчасового положення, стаття 34 Закону України «Про нотаріат»).

Враховуючи, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України.

За змістом частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішенням суду у справі № 367/5808/16-ц, яке набрало законної сили, визнано недійсними прилюдні торги з продажу земельної ділянки, площею 0,3388 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:048:4410, яка знаходиться на території Гостомельської селищної ради Київської області, які відбулись 06 листопада 2013 року, а також свідоцтво серія та номер 1055, яким посвідчено право власності ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку, видане 27 листопада 2013 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Ничипоренком О. В., дійшов загалом обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не можуть підлягати до задоволення, оскільки прилюдні торги та свідоцтво визнані недійсними повністю, тому право позивачки як співвласника спірної земельної ділянки є поновленим.

Відповідно до статті 387 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно від особи, як незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

При цьому, реституція застосовується у спорах про визнання правочинів недійсними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення сторін договору до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості сторонами договору.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло

з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконної володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише

у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Подібний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду

у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Доводи касаційної скарги не дають достатніх підстав для висновку про необхідність відступлення від зазначених правових висновків Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Отже висновок суду апеляційної інстанції про те, що за обставин цієї справи порушене право позивачки підлягає захисту шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача спірної земельної ділянки про її витребування (а не шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування реституції) є правильним.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, а також межі розгляду справи судом касаційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович