Провадження № 2/761/2853/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

01 березня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Пономаренко Н.В.

з участю секретаря: Бражніченко І.О.

представника позивача: Клименка М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дім на Пушкінській» до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестреконструкція», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ситницька Таміла Олександрівна про визнання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі недійсним, суд -

в с т а н о в и в:

в листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дім на Пушкінській» звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестреконструкція», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ситницька Таміла Олександрівна, згідно з яким просило: визнати недійсним Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 04.12.2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестреконструкція», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ситницькою Т.О. та зареєстрований в Реєстрі за № 1810.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ТОВ «Дім на Пушкінській» є власником будинку (майнового комплексу) № 33А (літ. А, Б, В) та житлових будинків АДРЕСА_4 на підставі Договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 10.06.2010 року та 15.07.2010 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрованих в реєстрі за №№ 1259, 1243, 1256, 1251, 1994. Вказані будинки розташовані на земельній ділянці, зареєстровані у міському земельному кадастрі з обліковим № 76:052:008.

Під час розробки технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель на АДРЕСА_4 позивачем було встановлено, що частина земельної ділянки з обліковим номером № 76:052:008 було введено до складу земельної ділянки з місцем розташування: АДРЕСА_7 .

Також, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що на вказаній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_7 , нібито знаходиться нерухоме майно, яке на праві приватної власності належить ТОВ «Керівник проекту Спецбудренконструкція».

Водночас, позивач вказує, що в дійсності на вказаній земельній ділянці знаходяться гаражні бокси, які належать мешканцям будинку АДРЕСА_7 , а також іншим фізичним особам, і частково, вказана земельна ділянка введена до складу земельної ділянки позивача.

У подальшому, позивачу стало відомо, що 04.12.2015 року між ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого на підставі довіреності, посвідченої 30.09.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ситницькою Т.О. за реєстровим номером 1388, діяв ОСОБА_2 , та ТОВ «Інвестконструкція», укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ситницькою Т.О. та зареєстрований у Реєстрі за № 1810, предметом якого є нібито передача у власність нежитлових будівель в літері «А» по АДРЕСА_8 , площею 796,8 кв.м.

При цьому, на підставі вказаного договору на належний позивачу на праві приватної власності будинок (майновий комплекс) АДРЕСА_8 , шахрайським способом було зареєстровано право власності за ТОВ «Інвестконструкція», зокрема, на нежитлову будівлю в літері «А», АДРЕСА_8 .

Разом з тим, позивач вважає, що вказаний договір є недійсним, оскільки фактично відбулося заволодіння земельною ділянкою під неіснуючою нерухомістю, яка знаходиться у користуванні позивача.

Крім того, на думку позивача, про недійсність договору також свідчить й те, що відповідачі під час укладення оспорюваного договору не мали наміру створювати наслідки, які ним обумовлюються, адже продавець ніколи не мав у власності нерухомого майна, що є предметом договору, а покупець, у свою чергу, мав на меті шахрайським способом заволодіти грошовими коштами третіх осіб після перепродажу неіснуючої нерухомості.

За вказаних обставин, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою від 08.11.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 23.07.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Разом з тим, до суду надійшло клопотання третьої особи, в якому вона просила розгляд справи проводити за її відсутністю.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що ТОВ «Дім на Пушкінській» є власником будинку (майнового комплексу) № 33А (літ. А, Б, В) та житлових будинків АДРЕСА_4 на підставі Договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 10.06.2010 року та 15.07.2010 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрованих в реєстрі за №№ 1259, 1243, 1256, 1251, 1994. Вказані будинки розташовані на земельній ділянці, зареєстровані у міському земельному кадастрі з обліковим № 76:052:008.

04.12.2015 року між ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого на підставі довіреності, посвідченої 30.09.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ситницькою Т.О. за реєстровим номером 1388, діяв ОСОБА_2 , та ТОВ «Інвестконструкція», укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ситницькою Т.О. та зареєстрований у Реєстрі за № 1810, предметом якого є нібито передача у власність нежитлових будівель в літері «А» по АДРЕСА_8 , площею 796,8 кв.м.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, яка на підставу визнання вказаного Договору недійсним, посилається, крім іншого, на те, що на підставі вказаного договору на належний позивачу на праві приватної власності будинок (майновий комплекс) АДРЕСА_8 , шахрайським способом було зареєстровано право власності за ТОВ «Інвестконструкція», зокрема, на нежитлову будівлю в літері «А», АДРЕСА_8 .

Крім того, на думку позивача, про недійсність договору також свідчить і те, що відповідачі під час укладення оспорюваного договору не мали наміру створювати наслідки, які ним обумовлюються, адже продавець ніколи не мав у власності нерухомого майна, що є предметом договору, а покупець, у свою чергу, мав на меті шахрайським способом заволодіти грошовими коштами третіх осіб після перепродажу неіснуючої нерухомості.

Так, згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 15 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

При цьому, положеннями ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсними може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи з предмету спору та суб`єктного складу сторін, позивач не є стороною оспорюваного ним правочину, у зв`язку з чим єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення його прав і законних інтересів даним договором.

При цьому, згідно роз`яснень, викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року за №14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

При цьому, у відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Однак, всупереч вищенаведених положень законодавства, позивачем не доведено, а судом не встановлено, чим саме укладення оспорюваного Договору порушує права чи інтереси ТОВ «Дім на Пушкінській», адже будь-яких доказів, які б підтверджували, що нежитлова будівля, яка є об`єктом вказаного оспорюваного договору, належить позивачу чи він має інше право на неї, матеріали справи не містить.

В свою чергу, слід зазначити, що Верховний Суд України в постанові від 11.05.2016 року по справі за № 6-806це16 зазначив, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, враховуючи відсутність у позивача порушених цивільних прав чи обов`язків у зв`язку з укладенням спірного договору, який не породжує для нього права на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом, адже права позивача в даному випадку не порушені, а одже не підлягають судовому захисту.

Натомість, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 14-16, 203, 215 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 280-285, 352, 354 ЦПК України, суд , -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову - відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст складений 23.04.2021.

Суддя: