АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року

м. Чернівці

справа № 727/4744/20

провадження 822/321/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.,

секретар Паучек І.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 грудня 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Чебан В.М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що вона перебувала з відповідачем ОСОБА_3 в шлюбі з 15 жовтня 2006 року, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19 грудня 2018 року. Під час шлюбу в них народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що вона разом з донькою проживають в квартирі АДРЕСА_1 , власником даної квартири є донька, відповідно до договору дарування від 31 жовтня 2018 року.

Вказує на те, що відповідач також зареєстрований в спірній квартирі, однак не проживає в ній з 2014 року по даний час. Відповідач ОСОБА_3 фактично проживає в будинку по АДРЕСА_2 , право власності на який зареєстровано за відповідачем відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 2014 року.

Після розірвання шлюбу, між нею та відповідачем 22 лютого 2019 року укладено договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г. та зареєстрований в реєстрі за №626.

Зазначає, що відповідно до п.1.3. договору, між нею та відповідачем, як батьками дитини, визначено, що місцем проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 є місце проживання матері: АДРЕСА_3 . Також, пунктом 3.8. договору передбачено, що батько не має права претендувати та реєструвати інших осіб на площу за адресою вищезазначеної квартири.

Позивачка стверджує, що відповідач не несе жодних витрат по оплаті комунальних послуг на квартиру, не сплачує аліменти на утримання доньки, розмір яких визначено договором, не проживає в квартирі з 2014 року, зловживає своїми правами та використовує факт своєї реєстрації в квартирі з метою вчинення морального та психологічного насильства в сім`ї.

Просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , а також вирішити питання про судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 грудня 2020 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_3 не є власником спірної квартири, не проживає в спірній квартирі понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні послуги за квартиру, а тому є особою, яка втратила право на користування спірним житлом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та не обґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, не правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права.

Зокрема, зазначає, що позивачка чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги є безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 жовтня 2006 року, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 19 грудня 2018 року (а.с.13).

За час перебування в шлюбі в сторін народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Відповідно до договору дарування квартири від 31 жовтня 2018 року (а.с.14), укладеного між відповідачем ОСОБА_3 та позивачкою ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , відповідач подарував малолітній доньці квартиру АДРЕСА_1 . Право приватної власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.39-40).

Після розірвання шлюбу, між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 22 грудня 2019 року укладено договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні (а.с.27-28), який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г. та зареєстрований в реєстрі за №626.

Згідно з п.1.3. договору, місцем проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 , сторони визначили місце проживання матері: АДРЕСА_3 .

Відповідно до п.3.8. договору, батько дитини зобов`язаний надати письмову згоду у відповідних органах на проведення реєстрації місця проживання матері в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності малолітній доньці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Претендувати та реєструвати інших осіб на площу за адресою вищевказаної квартири батько не має права.

Як вбачається з довідки про склад сім`ї від 21 листопада 2019 року, виданої ОСББ «Таксі» (а.с.16), в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані власник ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 та батько ОСОБА_3 .

З актів ОСББ «Таксі» від 02 січня 2020 року та від 12 березня 2020 року (а.с.18-19) вбачається, що комісією з виходом на місце встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 2014 року по даний час. В даній квартирі проживає ОСОБА_1 з малолітньою донькою ОСОБА_2 , інші особи в квартирі не проживають.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 29 грудня 2014 року (а.с.29-30), відповідачем ОСОБА_3 було придбано житловий будинок по АДРЕСА_2 .

Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб (а.с.32), між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_5 08 травня 2019 року було укладено шлюб.

Відповідно до акту №199 обстеження умов проживання від 19 вересня 2019 року, за адресою по АДРЕСА_2 проживають відповідач ОСОБА_3 , дружина ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.26).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно із частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Законодавець роз`яснює, що до поважних причин можна віднести строкову службу в армії, навчання, роботу за кордоном, лікування, тривалі відрядження, тощо. Власник житла і член його сім`ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК Української РСР).

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідач не проживає у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та належить на праві власності ОСОБА_2 , понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні послуги за квартиру, тому є таким, що втратив право користування спірним майном.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 2014 року, відповідач ОСОБА_3 є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 , отже відповідач забезпечений житлом.

Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_5 08 травня 2019 року було укладено шлюб.

Факт проживання відповідача у житловому будинку по АДРЕСА_2 підтверджується актом №199 обстеження умов проживання від 19 вересня 2019 року.

Посилання апелянта на те, що він не проживає в квартирі більше року у зв`язку з тим, що позивачка чинить йому перешкоди, є безпідставним та не знайшли свого підтвердження, оскільки об`єктивних перешкод у користуванні ОСОБА_3 квартирою у заявлений період не встановлено, доказів на підтвердження наявності таких перешкод відповідачем не надано.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав вважати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки він більше одного року не проживає у цій квартирі, є таким, що відповідають обставинам справи.

Застосований судом першої інстанції засіб захисту права власності ОСОБА_2 є пропорційним, оскільки відповідач ОСОБА_3 створив нову сім`ю та не проживає у спірній квартирі, користуючись для проживання своєї сім`ї іншим жилим приміщенням, а саме житловим будинком по АДРЕСА_2 .

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009.). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

З урахуванням встановлених у цій справі обставин, колегія суддів вважає, що позивач обґрунтувала належним чином мету, яку вона переслідувала, звернувшись до суду з позовом в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, та довела співмірність позбавлення користування житлом відповідній меті, що виключає можливість порушення статті 8 Конвенції при розгляді цієї справи.

Є безпідставними доводи апелянта про те, що батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними, тому зняття з реєстрації ОСОБА_3 є неможливим.

Згідно з ч.2 ст.176 СК України права батьків та дітей щодо користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Відповідно до ч.1 та ч.7 ст.177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, вказані норми щодо порядку управління батьками майном, належним малолітній дитині, не містять положень про обов`язкову реєстрацію батьків у належному дитині майні, а тому зняття їх з такої реєстрації також жодним чином не впливає на участь в управлінні таким майном.

Апелянт також зазначає, що зняття його з реєстрації в спірній квартирі потягне для нього ряд негативних наслідків пов`язаних з його підприємницькою діяльністю, а саме зміну великої кількості документів.

Такі доводи апелянта суперечать п.1.4. договору дарування від 31 жовтня 2018 року, в якому відповідач ОСОБА_3 як дарувальник стверджував, що квартира не використовується ним як юридична адреса.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

З роз`яснень, які містяться у пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 05 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», слідує, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Судом встановлено, що власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 є малолітня ОСОБА_2 , тому пред`явлення її матрі`ю ОСОБА_1 позову в своїх інтересах про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, власником якої вона не являється, є безпідставним.

Однак, суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову в частині вимог ОСОБА_1 заявлених в своїх інтересах до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 грудня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

В решті рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови- 30 квітня 2021 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді : І.М. Литвинюк

О.О. Одинак