н/п 2/490/2112/2021 Справа № 490/5476/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Гуденко О.А.., при секретарі Гоман А.А., за участі відповідача та його представника адвокатки Нікітіної Ю.В. , позивачки та її представника адвокатки Долгової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Миколаївської міської ради про розірвання договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини та стягнення грошових коштів ,-

ВСТАНОВИВ:

31.08.2020 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача про розірвання договру між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини та стягнення грошових коштів з подальшим збільшенням розміру позовних вимог, в якому просила розірвати договір, укладений 15 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В., зареєстрований в реєстрі за № 114 ; стягнути на свою користь з ОСОБА_2 41 561 грн 25 коп заборгованості по сплаті аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обгрунтування позову посилається на те, що вона народила від відповідача, з яким ніколи спільно не проживала, сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки відповідач майже на 50 років старший за неї, був заможною людиною, приватним підприємцем, одержував стабільний високий дохід та бажав виховувати сина, він, скориставшись її моральною та матеріальною залежністю від нього, ввів її в оману та примусив 15.03.2019 року укласти оспорюваний договір. До моменту укладення цього Договору батько взагалі не спілкувався з сином.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 15.03.2019 року передбачено, що син проживає з матір`ю та окремо від батька, що відповідало дійсним обставинам справи. Також умовами договору врегульовано порядок зустрічей батька з дитиною у будь-який день тиждня з 09.00 год до 21.00 год, а також за попередньою домовленістю з матір`ю брати дитину до себе за місцем проживання батька у вихідні дні - але за обов`язком батька завчасно повідомляти матір про час та день зустрічей з дитиною. Також п. 3.2.9 Договру було передбачено, що протягом часу проживання дитини з матір`ю батько зобов`язується сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 3000 грн щомісячно до досягнення ним повноліття та нести інші витрати, а саме: придбання щорічно сезонного одягу, збирання дитини до дитячого садочку та школи, оплачувати за необхідності додаткові заходи щодо розвитку дитини ( курси вивчення мов, дозвільні кружки, спортивні секції).

Проте згодом відповідач почав порушувати умови договору, зловживаючи своїми правами, забираючи дитину сидломиць без попередження, забираючи дитину без дозводлу за межі міста та не повертаючи її декілька днів. Через погрози відповаідача вона змушена була неодноразово звертатися до органів поліції.

Вона є хорошою матір`ю, завжди піклувалася про сина, який від народження проживає з нею, і вимушена постійно нервувати, аби з дитинолю нічого не сталося в нерідному оточенні та в невідомій обстановці.

Також відповідач відмовляється сплачувати алміенти у обсязі, визначеному Договором, в зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Через такі дії відповідача вона постійно перебуває у стані стресу, оскільки дбає про дитину і розуміє, що її дитина має право на нормальний фізичний та духовний розвиток, безпечні умови проживання.

Вона неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією розірвати договір, проте він використоує його для виправдовування фактично викрадення у неї дитини, а вона наразі розуміє, що укладаючи цей договір відповідач відпочатку не мав наміру дотримуватися його умов.

За такого вона вимушена звернутися до суду з вимогою про його розірвання .

Також просить стягнути з відповідача заборгованість по сплаті аліментних платежів за весь час існування вказаного договору, розрахунок якої додано до позову.

В січні 2021 року надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що невиконання умов договору почалося саме зі зловживання своїми правами саме матір`ю дитини. Так, вона почала безпідставно відмовляти у побаченнях з сином, вимагаючи за такі дозволи готівкових коштів. Він сплачував алміенти не тільки на картку, але і готівкою особисто в руки позивачці, отже жодної заборгованості у нього не існує. При цьому позивачем не враховано його витрати на оплату дитячого садка у розмірі 1720 грн за 2019 та 11150 грн за 2020 рік. Також він постійно купував сину іграшки та продукти харчування, але оскільки навіть не підозрював, що у ОСОБА_1 можуть бути до нього претензії матеріального характеру чеки не збирав. Так, розрахунко за 17,5 місяців дії догвору повинен становити 52000 грн. Так, на карту позивачеві було сплачено 28126,94 грн, а аткож витарти на дитячий садочок 28 400 грн. А отже переплата аліментів на час звернення до суду становить 4026, 94 грн.

Щодо підстав розірвання договоору, то зазначає про їх відсутність, оскільки доказів того, що позивачка зверталася до нього з ввимогою про розірвання договору суду не надано. До тогож нею не доведено, що ним істотно порушуються умови договору (адже аліментні зобовязання батько виконує належно), а інші обставини не є достатньою підставою згідно ст. 651 ЦК України для розірвання догвору судом. Позивачкою взагалі не доведено, що внаслідок дій відповідача вона значно позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

В січні 2021 року надійшла відповідь на відзив , в якому зазначають, що саме в зв`язку з грубим невиконанням умов нотаріального договору саме батьком дитини ( невиконання умов щодо попередньої домовленості з матір`ю дитини побачень з дитиною тощо ) позивачка і вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Вона останнім часом постійно відчуває стрес через погрози з боку відповідача, він завдававу стресу і дитині, яку агресивно забирав у матері та відвозив у м. Очаків , не повідомляючи, коли син повернеться до матері. При цьому вона, розуміючи поважний вік та хвороби відповідача, хвилювалася, чи зможе він догледити хлопчика, адже рядом море. Вона не могла купувати побачення з сином, бо відповідач просто залякував її.

Щодо сплати аліментів готівкою їй особисто в руки, то таке не відповідає дійсності. Щодо оплати ним дитячого садочка, то це є лише група розвитку дитини і відповідач сплачував це як додаткові, а не аліментні витрати, адже він їх сплачував добровільно за власною ініціативою - додатково для розвитку дитини.

Вона не може дійти порозуміння з батьком, отже посилання на можливість розірвання договору в нотаріальному порядку недоречні. Факт несплати аліментів не є вирішальною підставою для розірвання договору .

В лютому 2021 року представником відповідача надано заперечення на відповідь на відзив. Зазначає, що саме батьком не виконувалися умови нотаріального договру, адже він приїзджав без попередження та забирав дитину силоміць, з погрозами щодо неї, а потім декілька днів не повертаючи хлопчика до матері. Вона є дбайливою матір`ю і її майновий стан не має значення для даної справи. Натомість, позивач хизуючись своїми доходами та нерухомістю, має заборгованість по сплаті аліментів більше 40 тисяч гривень. Вона не заперечує оплату позивачем групи розвитку дитини, проте це є додатковими витратиами, передбаченими умовами Договору , і не мають відношення до аліментів. Докази придбання продуктів у ТЦ "Метро" не є належними доказами утримання дитини. Надані позивачем ОСОБА_5 про здійсненя догляду за дитиною до трьох років від 02.06.2020 року , якими він найняв сторонніх осіб для догляду за дитиною - сином ОСОБА_4 - взагалі не є належними доказами по справі, сокільки невідомо, чи є ці особи професійними няньками та чи мають взагалі дозвіл та досвід на виконання таких послуг. До того ж мати на такий догляд за дитиною дозволу не надавала.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2020 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А.

02.09.2020 року матеріали справи передано судді Гуденко О.А.

07.09.2020 року позовну заяву ухвалою судді залишено без руху.

Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 23.10.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. У зв`язку з великою навантаженістю, призначено підготовче судове засідання на 13.01.2020 року.

Протокольною ухвалою суду від 01 лютого 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 26 квітня 2021 року на 16.00 год. у приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва.

Позивачка та її представник підтримали вимоги позову та просили про його задоволення. Позивачка зазначила, що укладала цей договір «по молодості», не розуміючи його значення. В подальшому ні вона, ні відповідач не дотримувалися його умов. Вона не заперечує проти спілкування сина з батьком, це раніше у них були певні непорозуміння, останнім часом вони вже знаходять спільну мову і часто вже разом проводять час з дитиною. Але все одно вони ен можуть домовитися щодо порядку таких зустрічей, отже договір ніхто не дотримує. Не заперечує, що батько купує дитині іграшки, їжу та одяг, раніше сплачува так званий дитячий садочок, який сам і обрав для сина. Але це все є додатковими витратами на дитину, які відповідач здійснює за власною ініціативою, а грошові кошти на сплату аліментів у визначеному розмірі він їй все ж таки не сплачує.

Представник позивача зазначила на необхідності задоволення позовної вимоги про розірвання договору як з підстав істотного недотримання його умов відповідачем, так і з огляду на бажання обох сторін щодо його розірвання.

В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення вимог про стягнення з нього аліментів. Ззаначив, що ним повністю здійснюється забезпечення дитини , позивачка навмисно замовчує його додаткові витрати , а саме забезпечення продуктами харчування а він їх купував завжди без жодного обмеження, все що забачає позивачка і в бажаних нею кількості, іграшки, одяг, оплачував дитячий садочок. Все це повинно рахуватися в сплату аліментів, отже фактично він витарчав на неї та дитину набагато більше 3000 грн на місяць. Він може забезпечити кращі умови проживання дитини, оскільки має і достатній заробіток і житлову площу, оснащену під потреби дитини. ОСОБА_1 , маніпулює дитиною для забезпечення власних матеріальних потреб Вона сама не має власного доходу для забезпечення дитини. Щодо розірвання договру то не заперечував проти цих вимог, зазначивши, що «цей договір йому не потрібний і він в його умови і не дивився ніколи».

Представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з викладених у відзиві підстав. Звернула увагу суду на відсутність саме правових підстав для розірвання спірного договору.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши матеріали справи та перевіривши викладені обставини наявними доказами, суд приходить до наступного.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Сторонами не оспорюється , що дитина на теперішній час проживає разом з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно умов Договору, укладеного 15 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В., зареєстрований в реєстрі за № 114, п. 1.3 - місцем проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьки визначили місце проживання матері .

Згідно розділу 2 вказаного Договору, Батько має право зустрічатися та без перешкод спілкуватися з дитиною у будь-який день тиждня з 09.00 год до 21.00 год, а також за попередньою домовленістю з матір`ю брати дитину до себе за місцем проживання батька у вихідні дні. У літній період кожен з Батьків має право проводити більше часу разом з дитиною та відпочивати з нею на території України тощо. В літній період з метою оздоровлення дитини мати не заперечує проти його відпочинку та проживання у будинку батька , який розташований на узбережжі м.Очакова та батько не заперечує проти відпочинку дитини разом з матір`ю на курортах за її розсудом , тобто кожний з батьків має право відпочивати разом з дитиною в літній період не менше 1,5 місяці кожний та цей період може бути змінений за домовленістю між батьками.

Згідно п.3.1 договору до обов`язків матері входить не перешкоджати спілкуванню дитини з батьком , завчасно повідомляти батька про час та день зустрічі з дитиною, а також повідомляти про причини , що унеможливлюють такі зустрічі. Зігдно п. 3.2 Договору такі ж обов`язки визначено і у батька.

Відповідно до п.3.2.9 Договору, протягом часу проживання дитини з матір`ю батько зобов`язується сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 3000 грн щомісячно до досягнення ним повноліття та нести інші витрати, а саме: придбання щорічно сезонного одягу, збирання дитини до дитячого садочку та школи, оплачувати за необхідності додаткові заходи щодо розвитку дитини ( курси вивчення мов, дозвільні кружки, спортивні секції).

Пунктом 4.1 передбачено, що договір діє до часу настання повноліття дитини.

Пунктом 4.4 Договору передбачено, що договрі може бути розірвано нотаріальним шляхом. Одностороння відмова від виконання договру або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами питання зміни чи розірвання цього договjру вирішується в судовому порядку.

ОСОБА_2 надані суду докази, що він є орендарем земельної ділянки та власником нежитлової будівлі човникової станції, площею 212 кв.м. в м.Очаків та частини двокімнатної квартири в м.Миколаєві.

В матеріалах справи наявні звернення від ОСОБА_1 до органів поліції щодо викрадення батьком ОСОБА_2 дитини . Згідно відповідей ГУНП в Миколаївській області - перевірка була припинена в зв`язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення.

Також відповідачем надано в матеріали справи докази, що він не перебуває на психіатричному та наркологічному обліку.

Також відповідач надав чеки з магазинів, що він купував подарунки дитині 19 грудня 2020 року, в січні 2021 року купував сину одяг та в грудні 2020 року купував продукти харчування.

Так, вказані докази є підтвердженням лише того, що позивач виконував свої звичайні батьківські обов`язки щодо утримання дитини та забезпечення її належного розвитку та забезпечення звичайних потреб дитини - та не можуть бути прийняті сулом до уваги саме в рахунок сплати аліментів як періодичних платежів.

Відповідачем також надану суду Довідкe про сплату ним коштів за відвідування групи дитячого розвитку «Тримай хвилю» ТОВ «Вікна росту» свого сина ОСОБА_3 з 02.10.2019 по лютий 2020 року включно на загальну суму 28 400 грн.

Проте відповідно до умов п.3.2.9 Договру до обов`язку батька входить крім сплати аліментів оплата додаткових заходів щодо розвитку дитини. Група дитячого розвитку є саме таким заходом, отже також оплата цих витрат не може бути зарахована як сплата обов`язкових періодичних аліментних платежів.

Також суд враховує, що відповідач не заперечував в судовому засіданні, що з серпня по грудень 2020 року він взагалі не спілкувався з позивачкою та коштів на утримання сина дійсно не перераховував.

Розрахунок заборгованості по аліментах підтверджується як наданими представником позивача, так і представником відповідача випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з яких чітко вбачається періоди та розміри перерахованих ОСОБА_2 коштів з березня 2019 року по лютий 2021 року.

Аліменти на утримання дитини це форма участі батька або матері, що проживає окремо від дитини, в її утриманні, яка сплачується в грошовій формі на періодичній основі. За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачували щомісячно. Аліменти на утримання дитини сплачуються протягом всього часу, коли один з батьків проживає окремо від дитини, до досягнення дитиною повноліття (ст. 180 СК України).

Відповідно до ст. 180-181 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до пололжень ст. 189 СК України, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Але зі змісту цієї статті не вбачається неможливість звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за аліментами за договором отже суд не може прийняти до уваги заперечення представника відповідача в цій частині.

Розрахунок заборгованості по аліментах підтверджується як наданими представником позивача, так і представником відповідача випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з яких чітко вбачається періоди та розміри перерахованих ОСОБА_2 коштів з березня 2019 року по лютий 2021 року.

Крім того, з п.3.2.9 вказаного Договору слідує, що батьки дитини досягли домовленості , що батько дитини , який проживає окремо від дитини, буде брати участь у її утриманні саме в грошовій, а не натуральній формі. Отже судж не може прийняти до уваги заперечення відповідача, що він купував продукти харчування та іграшки синові саме в рахунок сплати аліментів.

За такого, суд приходить дло висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_6 , щодо стягнення з ОСОБА_7 заборгованості по сплаті аліментв на утриманян сина ОСОБА_8 марка за період з 15 березня 2019 року по січень 2021 року включно ( в межах заявлених позовних вимог) у розмірі 40 062 грн

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно ст.654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно положень ст.653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

З огляду на наявні матеріали справи та пояснення сторін та їх представників, суд вважає доведеним факт, що батьки дитини дійсно не дотримуються умов вищевказаного Договору і допускають Істотні порушення умов договору, внаслідок чого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

При цьому також враховує безумовне визнання позовних вимог в частині розірвання договору самим відповідачем, який неодноразово зазначав в своїх поясненнях , що « цей договір йому не потрібен». За такого, розірвання спірного договору щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьки якого все одне не мають наміру дотримуватися умов цього договору, відповідатиме якнайкращому забезпеченню саме інтересів дитини адже метою укладення такого виду договорів є саме направленість дій батьків на захист в першу чергу інтересів своєї дитини, а не самих себе.

З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позовної заяви про розірвання спірного договору та часткового задоволення вимог про стягнення заборгованості по аліментам.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог - у розмірі 840 грн 80 коп. судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів та на користь позивачки 840 грн 80 коп. за позвону вимогу про розірвання договору ( доказів наявності пільг щодо сплати чи звільнення від сплати судового збору відповідач суду не надав і на аткі не посилався).

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

За такого, на користь позивача в силу положень ст. 137,141 ЦПК України слід стягнути судові витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог. Так, понесені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5800 грн. підтверджується Договором про надання правової допомоги, укладеним з адвокатом Долговою Л.В. від 04.09.2019 року, та квитанціями до прибуткового касового ордера від 04.09.2019, 28.08.2020 року та розрахунком вартості виконаних робіт з надання ОСОБА_1 правничої допомоги у справі № 490/5476/20.

Заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу стороною відповідача суду не надано.

При цьому суд звертає увагу на те, що у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994).

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (аналогічної позиції дотримується Консультативна рада європейських суддів щодо якості судових рішень у своєму Висновку № 11 [2008]). Таким чином, суди не повинні ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі, але не зобов`язані надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони.

Керуючись ст.ст. 4,5, 12-13, 79-81, 141, 259-265,273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Розірвати договір, укладений 15 березня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Пехлак О.В., зареєстрований в реєстрі за № 114.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 ) з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 ) 40 062 ( сорок тисяч шістдесят дві) грн заборгованості по сплаті аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 840 грн 80 коп. судового збору та 5000 грн витрат на правову допомогу.

Стягнути на користь держави з ОСОБА_2 840 грн 80 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29 квітня 2021 року

Суддя Гуденко О.А.