Справа № 348/2054/19
Провадження № 22-ц/4808/545/21
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Грещуком Р.П. 04 лютого 2021 року у м. Надвірна Івано-Франківської області, повний текст якого складено 12 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в:

07.10.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 12.03.2016 року уклала шлюб із відповідачем, про що складено відповідний актовий запис за №60. Від спільного шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Після укладення шлюбу вона з відповідачем за спільні кошти (з її сторони було надано 100 000 грн) на підставі договору купівлі-продажу автомобіля №ЕКО000010 від 25.11.2016 року придбали автомобіль марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин, ціною 365 000,00 грн. Право власності на даний автомобіль зареєстровано у Територіальному сервісному центрі №2643 в Івано-Франківській області м.Коломия на ОСОБА_2 . З 14.09.2019 року вони з чоловіком проживають окремо, не спілкуються і не підтримують жодних стосунків. Відповідач оспорює її право власності на транспортний засіб та чинить їй перешкоди у користуванні ним, забрав автомобіль та свідоцтво про його реєстрацію. Просила визнати спільною сумісною власністю автомобіль марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин, та залишити даний транспортний засіб у власності ОСОБА_2 , зобов`язавши його сплатити їй грошову компенсацію однієї другої частки вартості автомобіля, що становить 100 000 грн, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі (а.с.2-5).

02.12.2019 року ОСОБА_2 пред`явив зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Вважає вимоги позивачки за первісним позовом щодо суми сплати компенсації за спірний автомобіль необґрунтованими, а також нею у позовній заяві не відображено іншого спільного майна подружжя. Не вказано у позовній заві і про участь подружжя коштами або працею в набутті спільного майна. За час спільного подружнього життя ним придбано речі побутового вжитку, зокрема: фотоапарат Nikon D 3200, орієнтовною вартістю 13 000,00 грн; сумка для вказаного фотоапарату, орієнтовною вартістю 1000 грн; матрац Matro Luxe 160х190 орієнтовною вартістю 7000,00 грн; твердопаливний котел для опалення вартістю 700,00 доларів США, орієнтовною вартістю на момент придбання 17500,00 грн (оплачено разом з батьками відповідачки); дзеркало орієнтовною вартістю 540,00 грн; люстра у спальну кімнату, орієнтовною вартістю 2400,00 грн; меблева стінка Floks, орієнтовною вартістю 2590,00 грн; вулики з бджолами (5 шт.), придбані ним до шлюбу, орієнтовною вартістю 12500,00 грн та розміщені на прибудинковій території за місцем проживання відповідачки.

Зазначив, що для поліпшення стану житлового будинку та житлових умов, проводив ремонт та добудову підсобного приміщення, в якому проживає відповідачка із своїми батьками по АДРЕСА_1 . Для цього ним були витрачені значні кошти на будівельні матеріали. Також ним було придбано техніку. Окрім цього, вважає спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, майно, подароване їм як сім`ї у день укладення шлюбу для спільного користування. Загальна вартість вказаних будівельних матеріалів, техніки та поліпшень становить 166 916,39 грн, без врахування його вкладеної особистої праці, що полягала у виконанні ремонтних робіт, встановленні вікон, монтажу прибудови тощо. Можливості користуватись вказаним майном у нього немає, а добровільно компенсувати витрати та працю відповідачка відмовилася. Також вважає несправедливим поділ автомобіля між сторонами в рівних частинах, оскільки автомобіль ним придбаний за власні кошти, які зароблені до укладення шлюбу (494 001,45 грн).

Просив визнати право спільної власності на будівельні матеріали, техніку та поліпшення приміщення будинку, в якому проживає ОСОБА_1 разом із своїми батьками, за адресою: АДРЕСА_1 . Також просив визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль марки «Ford», моделі «Focus С346М», 2016 року випуску, стягнути з ОСОБА_1 на його користь компенсацію за спільно нажите майно, яке залишилося в її користуванні, у розмірі 83458,20 грн та понесені ним судові витрати (а.с. 71-76).

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.12.2019 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (а.с.107).

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано автомобіль марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин, шасі № НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який залишено у власності ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості автомобіля, що становить 50 500,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 505 грн 00 коп сплаченого судового збору та 2525 грн 00 коп витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, а всього 3030 грн 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовлено (а.с.172-176).

Не погодившись з таким рішенням суду у частині відмови у задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апелянтом зазначено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, вказав на відсутність інформації про покупця та його підпису на видаткових накладних про купівлю будівельних матеріалів, а також на те, що позивачем за зустрічним позовом не надано жодного доказу, де такі матеріали були використані. Однак, це не відповідає дійсності.

Зазначає, що видаткові накладні №188473 від 23.03.2017 року про купівлю ємкості п/е V-1 м.куб б/в на суму 380 грн, № 188475 від 11.05.2017р. про купівлю труб стальних на суму 1157,64 грн, №7 від 23.03.2017р. про купівлю пиломатеріалів (дошка та брус) на суму 345 000 грн, містять дані покупця та його підпис. Ряд інших видаткових накладних про купівлю будівельних матеріалів дійсно не містять даних про покупця та його підпису, однак їх використання було підтверджено ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_4 (яка є матір`ю позивачки), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Судом не надано оцінки свідченням свідків та не спростовано їх.

Також вважає хибним висновок суду, що ОСОБА_1 не є власником майна, у якому могли бути придбані використані спільні кошти, понесені сторонами на купівлю будівельних матеріалів, а тому дійшов висновку, що він (апелянт) не має права на грошову компенсацію. Домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 належить батькам позивачки-відповідачки ОСОБА_1 , факт спільного проживання та проведення ремонту за зазначеною адресою не заперечується сторонами. Проведений ремонт в одній кімнаті не змінює вартості домоволодіння в цілому, а добудований гараж з надбудовою однієї житлової кімнати не має статусу житлового будинку, оскільки не проведено його реєстрацію. Тому він просив визнати право власності на будівельні матеріали та компенсувати їх вартість.

Зауважує, що суд зазначив, що ним не надано доказів збільшення вартості майна, однак, предметом зустрічного позову є вартість будівельних матеріалів, ціни, які підтверджуються долученими видатковими накладними. Він може вимагати тільки грошової компенсації понесених затрат.

Також судом не наведено підстав відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви щодо іншого майна, яке сторони придбали за спільні кошти та яке було подароване подружжю на весілля.

З цих підстав просить скасувати рішення суду у частині зустрічного позову і ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов в повному обсязі (а.с.180-187).

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_1 подала відзив. Мотивує тим, що ОСОБА_2 вважає спільною сумісною власністю подружжя холодильник LG, електрочайник Braun WK 300, праску Tefal. Із переліку вказаного майна, відповідачем не представлено жодного документу на підтвердження того, коли дане майно було придбане і хто саме його придбав. Крім того, виникають сумніви щодо вартості вказаного відповідачем майна. Заперечує, що холодильник вартістю 16000,00 грн їм подарували на весілля. Холодильник Samsung, який є у неї в наявності, придбаний до їхнього шлюбу її батьком, що підтверджується гарантійним талоном та товарним чеком від 26.12.2015р., копія якого міститься в матеріалах справи. Копії видаткових накладних, долучені до зустрічної позовної заяви, не містять інформації про покупця, тому неможливо встановити, ким здійснено покупку. Свідки, допитані в судовому засіданні, лише підтвердили факт, що за час спільного проживання з відповідачем у будинковолодінні, що належить її батькам, проводились будівельні та ремонтні роботи, а свідки допомагали їх проводити. Для застосування передбачених ч.1,2 ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Звертає увагу, що з дня укладення шлюбу і до теперішнього часу власником жодного житлового будинку, квартири чи іншого нерухомого майна, яке могло б бути ОСОБА_2 поліпшене, вона не була. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Також просить стягнути на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 2 000,00 грн, понесені нею при підготовці матеріалів до розгляду справи в апеляційному суді (а.с.200-203).

За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апелянтом рішення суду в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом не оскаржується, тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не наведено доказів в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України, які б свідчили, що у подружжя було інше сумісне, крім автомобіля, майно, а також встановлено, що вказані ним будівельні матеріали та майно було використано на ремонт будинку, власником якого є не позивач, а інша особа.

З висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 12.03.2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, про що складено відповідний актовий запис за №60 (а.с.9).

У цьому шлюбі народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Автомобіль марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин, шасі № НОМЕР_1 був придбаний ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу автомобіля № ЕКО000010 від 25.11.2016 року за ціною 365000 грн 00 коп (а.с.10-15), під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 .

Сторони перебували в шлюбі впродовж восьми місяців, і зароблені ними за цей період часу кошти є спільною сумісною власністю подружжя.

Також в судовому засіданні встановлено, що сторонам по справі під час святкування їхнього весілля було подаровано грошові кошти в сумі 170000 грн, з яких 69000 грн в подальшому ними витрачено на оплату туристичних послуг та інші спільні потреби.

Решту грошей в сумі 101000 грн., що також являються спільною сумісною власністю, подружжям було використано на придбання автомобіля марки «Ford Focus С346М», 2016 року випуску, двигун 1.6, бензин.

Іншу частину коштів на придбання автомобіля відповідач позичив у своїх батьків.

Кошти, які відповідач заробляв під час перебування в шлюбі до дня придбання автомобіля використовувались на потреби сім`ї.

Вирішуючи цей спір, слід виходити з того, що правовідносини між сторонами регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Норми СК України, зокрема наведені у статтях 57, 60, встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Однак, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Свої позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 підтверджує долученими видатковими накладними, відповідно до яких він придбав ряд будівельних матеріалів та речей. Також до зустрічної позовної заяви відповідачем долучено видаткові накладні, в яких відсутня інформація про покупця (ПІП, підпис отримувача), як і в чеках від 03.01.2017 року, від 22.05.2017 року, а тому неможливо встановити хто саме здійснював покупку зазначених в них будівельних матеріалів та іншого майна (а.с. 81-92).

Позивачкою ОСОБА_1 долучено гарантійний талон магазину "Теплоцентр" від 26.12.2015р. та товарний чек №МАГ-007311 від 26.12.2015 року на придбання холодильника Samsung (а.с.99).

Отже, судом вірно встановлено, що зазначене майно придбано ще до укладення шлюбу між сторонами, тому не може бути об`єктом поділу.

Відповідач, подаючи суду докази придбання будівельних матеріалів та іншого майна (а.с.81-97) зазначає, що вони використані у ремонт будинку, у якому проживало подружжя по АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_2 не є власником цього житлового будинку, будинок належить ОСОБА_8 , позов до якого не заявлено.

Вказана обставина підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №195443967 від 01.01.2020 року (а.с.115).

Згідно із ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Тобто, істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 не надано належних доказів щодо підтвердження вартості спірного майна.

Жодних доказів про наявність у відповідачки речей побутового вжитку, які були придбані подружжям під час шлюбу, що зазначає відповідач, а саме фотоапарата Nikon D 3200, сумки для фотоапарата, матраца Matro Luxe 160х190, твердопаливного котла, дзеркала, люстри, меблевої стінки Floks, вулики з бджолами (5 шт.) суду не представлено.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза.

У ході розгляду справи ОСОБА_2 таке клопотання не заявлялося.

Отже, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04 лютого 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 28 квітня 2021 року.