Ухвала

Іменем України

29 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 569/13981/17

провадження № 61-6707ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідачі: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг»,

третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Плетньов Володимир Олександрович,

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Рівненського апеляційного суду від 09 березня 2021 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або Банк), Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі - ТОВ «Естейт Селлінг»), третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Плетньов В. О., про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позов обґрунтовано тим, що 01 лютого 2005 року, ОСОБА_1 оформила договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . З метою отримання коштів для розрахунку з продавцем 03 лютого 2005 року, вона заключила з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір на отримання валютного кредиту та в забезпечення виконання зобов`язання 04 лютого 2005 року підписала іпотечний договір на куплену квартиру. Вказувала, що до початку світової кризи сумлінно виконувала свої зобов`язання перед кредитором, проте з 2010 року свої зобов`язання виконувати не змогла, відтак, у 2012 році ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Рівненського міського суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором та виселення із займаного житла. Рішенням Рівненського міського суду від 22 березня 2013 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки: житлову квартиру АДРЕСА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 03 лютого 2005 року у розмірі 18 195,49 дол. США заборгованості за кредитом шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації, визначену експертним оцінювачем. Вимога Банку про виселення відхилена за безпідставністю. Ухвалами Рівненського Апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2013 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 червня 2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Позивач зазначала, що працівники ПАТ КБ «ПриватБанк» виконавчий лист не отримали та до виконавчої служби у встановлений законом однорічний термін не направили, натомість, працівники Банку почали продавати її квартиру на свій розсуд та за свою ціну, що є істотним порушенням. 24 березня 2015 року вона отримала від ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомлення в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», в якому їй було запропоновано переважне, згідно закону, право на придбання предмету іпотеки у іпотекодержателя. У той же день, 24 березня 2015 року, вона направила ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про бажання скористатися своїм переважним правом викупу предмета іпотеки за вказану в повідомленні суму, проте надавати їй переважне право викупу працівники Банку не збирались. У грудні 2016 року від сусідки по квартирі, вона випадково дізналась, що її квартира, без її ж відома, та всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року № 1304-УІІ, 22 вересня 2016 року була продана Банком Товариству з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», яка навмисно створена самим ПАТ КБ «ПриватБанк» аби обходити вимоги чинного законодавства, зокрема дію мораторію.

Вказувала, що при оформленні договору купівлі-продажу порушень законодавства припустився і приватний нотаріус Плетньов В. О., який знехтував вимогою нотаріальної інструкції про необхідність надання довідки про відсутність зареєстрованих в помешканні, яке продається. У квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована позивач та її донька, ОСОБА_2 . Фактично її квартиру продали разом з мешканцями.

Враховуючи вище викладене, ОСОБА_1 просила витребувати договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 22 вересня 2016 року приватним нотаріусом Плетньовим В. О.; визнати недійсним зазначений договір; зобов`язати приватного нотаріуса Плетньова В. О. внести відповідні зміни у державний реєстр речових прав на нерухоме майно, скасувати реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 за ТОВ «Естейт Сейллінг» та поновити реєстрацію на ім`я ОСОБА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2020 року у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване відсутністю належних і достатніх доказів на підтвердження заявлених підстав недійсності правочину - договору купівлі-продажу спірної квартири та обґрунтовано тим, що на спірні відносини не поширюються положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті», яким обґрунтовано позов. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог про визнання недійсним договору судом відмовлено у задоволенні похідних позовних вимог щодо зобов`язання приватного нотаріуса внести зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та скасування реєстрації права власності.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 09 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2020 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 22 вересня 2016 року приватним нотаріусом Плетньовим В. О. зобовязано приватного нотаріуса Плетньова В. О. скасувати реєстрацію права власності на однокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 за ТОВ «Естейт Сейллінг» та поновити реєстрацію права власності на ім`я ОСОБА_1 вирішено питання судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом укладення договору купівлі-продажу майна Банком від імені ОСОБА_1

21 квітня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 09 березня 2021 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що дійсно рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Однак, дане судове рішення не зверталось до виконання. Строки за виконавчим документом пропущено, тому Банк скористався своїм правом звернення стягнення у позасудовому порядку, що не суперечить закону.

АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стосується виключно стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому дії Банку щодо відчуження предмету іпотеки були правомірними, а положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, заявник зазначає, що у ОСОБА_1 наявне й інше нерухоме житлове майно, придатне для проживання, тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не поширюється.

Банк також посилається на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, тобто обґрунтовує касаційну скаргу на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі зазначає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Рівненського апеляційного суду від 09 березня 2021 року, яке обґрунтовано тим, що копію повного тексту постанови апеляційного суду отримано представником Банку лише 22 березня 2021 року, на підтвердження чого надає копію конверта апеляційного суду про направлення оскаржуваної постанови з трек-номером 184 та витяг з офіційного веб-порталу Акціонерного товариства «Укрпошта».

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та надані заявником докази у їх сукупності, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки встановлені обставини свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є згідно із статтею 390 ЦПК України підставою для його поновлення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 03 лютого 2005 року укладено кредитний договір № ROH0GК00000353, відповідно до якого останній надано кредит у розмірі 13 950,00 дол. США.

04 лютого 2005 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» надалі було укладено договір іпотеки № ROH0GК00000353, за яким іпотекою забезпечується виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором від 03 лютого 2005 року № ROH0GК00000353. Повернення кредиту, наданого у вигляді не відновлювальної лінії у сумі 13 950,00 дол. США, на придбання нерухомості по програмі «Житло в кредит» в сумі 12 600,00 дол. США і на оплату страхових платежів у сумі 1 350,00 дол. США у термін до 02 лютого 2015 року.

За договором купівлі-продажу від 01 лютого 2005 року, посвідченим нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Ткачук М. Ю., зареєстрованим у реєстрі за № 194, ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором та виселення із займаного житла, задоволено частково. Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_3 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 03 лютого 2005 року № ROHOG00000353 у розмірі 18 195,49 дол. США заборгованості за кредитом шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації, визначеною експертним оцінювачем. З відповідача на користь позивача стягнуто судові витрати. В решті позову відмовлено за безпідставністю.

Ухвалами Апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2013 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2013 року залишено без змін.

16 березня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав ОСОБА_1 повідомлення у порядку статті 38 «Про іпотеку» щодо переважного права придбання нею предмету іпотеки у іпотекодержателя за початковою ціною реалізації 267 360,50 грн.

24 березня 2015 року ОСОБА_1 повідомила ПАТ КБ «ПриватБанк» про бажання використати своє переважне право на придбання предмету іпотеки у іпотекодержателя за вказану в повідомленні суму.

У подальшому, 22 вересня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» як продавцем ТОВ «Естейт Селлінг» як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Плетньовим В. О., та зареєстрований в реєстрі за № 731.

Згідно з пунктом 1.1 договору купівлі-продажу квартири, продавець, що діє на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку» (договір іпотеки № ROHOG00000353, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Юган Г. І. 04 лютого 2005 року та зареєстрований в реєстрі за № 180) передав у власність покупцю нерухоме майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 , а покупець зобов`язався прийняти квартиру і сплатити за неї обумовлену у договорі грошову суму.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три форми захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Установивши, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2013 року звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_3 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 03 лютого 2005 року № ROHOG00000353 у розмірі 18 195,49 дол. США заборгованості за кредитом шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації, визначеною експертним оцінювачем, судом апеляційної інстанції правильно застосовано норму частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що іпотекодержатель має право застосувати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі, державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, лише до того ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто до визначення судом порядку та способу реалізації такого звернення стягнення.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи спірний договір купівлі-продажу недійсним суд апеляційної інстанції правильно застосував правовий висновок Верховного Суду щодо застосування статті 36 Закону України «Про іпотеку» в аналогічних правовідносинах, висловлений у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 569/14315/16-ц, відповідно до якого: «кредитор вправі вчиняти будь-які дії (застосовувати способи звернення стягнення на іпотеку визначені Законом та договором), направлені на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, але у разі, якщо є рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що набрало законної сили, іпотекодержатель позбавлений права після ухвалення такого рішення застосовувати позасудовий спосіб захисту своїх порушених прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, що був предметом судового розгляду.»

Таким чином, доводи АТ КБ «ПриватБанк» щодо непред`явлення рішення, яким задоволено позовні вимоги Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки до виконання, не позбавляє кредитодавця права задовольнити свої вимоги у позасудовому порядку є необґрунтованими.

Посилання заявника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, є безпідставними, оскільки у зазначеній справі спір виник за позовом кредитодавця у зв`язку з можливістю виникнення права власності за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку», тобто у зазначеній справі були суттєво відмінні від справи № 569/13981/17 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права, а також відмінний предмет спору.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції правомірно встановив, що договір купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року вчинено відповідачами у порушення умов Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що також є підставою для визнання його недійсним, з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17 (провадження № 14-389цс18) зазначено, що «позивачами не надано жодних доказів, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підтвердження відсутності в них іншого нерухомого житлового майна. Отже, висновки суду апеляційної інстанції про відповідність предмета іпотеки у вигляді спірної квартири вимогам статті першої Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та необхідність його застосування у спірних правовідносинах є передчасними».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц (провадження 14-111цс19) вказано, що «рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 грудня 2008 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - спірний житловий будинок шляхом його продажу банком від імені ОСОБА_3 та укладення договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем та наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_3 з указаного будинку. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того що договір купівлі-продажу було укладено щодо майна, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземні валюті у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому дії банку з відчуження без згоди власника предмета іпотеки не відповідає вимогам статті 203 ЦК України. Позивач постійно проживає у спірному будинку, загальна площа якого не перевищує 250 кв. м, іншого нерухомого майна у власності позивача немає, згоди на відчуження спірного майна він не надавав».

Апеляційний суд, встановив, що згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19 квітня 2018 року, квартира АДРЕСА_4 вибула із власності ОСОБА_1 17 липня 2015 року. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 червня 2007 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , укладений між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_1 27 березня 2003 року.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково дійшов висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та укладений під час його дії, є безпідставними, оскільки вказані обставини спростовуються встановленими апеляційним судом фактами та наведеними вище нормами законодавства.

Отже, оскаржувана постанова Рівненського апеляційного суду від 09 березня 2021 року є законною та обґрунтованою, постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження постанови Рівненського апеляційного суду від 09 березня 2021 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 доАкціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Плетньов Володимир Олександрович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Рівненського апеляційного суду від 09 березня 2021 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик