Номер провадження: 22-ц/813/5962/21
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Поворозко І.Ю.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

від відповідача ОСОБА_3 не з`явились,

переглянувши справу №947/26577/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 грудня 2020 року у складі судді Пучкової І.М., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , звернувшись 29 жовтня 2019 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що 5 вересня 2015 року з відповідачем ОСОБА_3 , яка є родичкою, уклала договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 у простій письмовій формі, передала за домовленістю грошову суму, еквівалентну 26000,00 доларів США як аванс, вартість нерухомості була обумовлена в 60 000,00 доларів США, оформлення купівлі-продажу мало відбутися не пізніше 1 вересня 2016 року. В будинку поселилася, за проживання мала сплачувати 2000,00 грн. щомісячно, що входило в загальну вартість нерухомості. За проживання в будинку сплачувала до 1 квітня 2016 року, потому припинила через матеріальний стан, однак продовжувала проживати в будинку, оскільки сплатила аванс в рахунок купівлі-продажу. Позивач зазначила, що отримані від неї в рахунок авансу грошові кошти в сумі 26000,00 доларів США відповідачі використали в інтересах сім`ї, спрямувавши такі на добудову будинку за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на який було отримано на ім`я ОСОБА_4 10 грудня 2015 року. Посилаючись на те, що 4 серпня 2019 року разом з дітьми була виселена з будинку, що аванс їй не повернуто, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 солідарно грошові кошти в сумі 642980,00 грн., що еквівалентно 26000,00 доларів США по курсу НБУ на час постановлення рішення (т.1 а.с.1-3).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2019 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.116-117).

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 позов не визнали, зазначивши у відзиві, що згідно угоди від 5 вересня 2017 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , позивачу ОСОБА_1 було надано житлову площу для проживання, розміщену за адресою: АДРЕСА_1 , з 1 жовтня 2015 року; оплата за проживання в сумі 2000,00 грн., яка буде входити в загальну вартість нерухомості, яка купується (сума 2000,00 грн. еквівалент 740 доларів США). Слід виходити з того, що грошова сума 2000,00 грн. є саме оплатою за проживання ОСОБА_1 в будинку, а не оплатою комунальних послуг. З 1 квітня 2016 року ОСОБА_1 письмово повідомила, що сплачувати грошові кошти в сумі 740 доларів США за проживання не буде. Тому, враховуючи відсутність оплати ОСОБА_1 за проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 1 квітня 2016 року, попри її фактичне проживання в будинку до 4 серпня 2019 року, аванс у розмірі 26000,00 доларів США, який було передано ОСОБА_1 за Угодою від 5 вересня 2015 року, зараховано ОСОБА_3 в якості оплати за проживання за період з квітня 2016 року по березень 2019 року. У зв`язку з цим у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні правові підстави для повернення ОСОБА_1 авансу, наданого останньою на підставі Угоди від 5 вересня 2015 року. Відсутність порушення з боку ОСОБА_3 , ОСОБА_4 цивільного права ОСОБА_1 є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, за умовами Угоди від 5 вересня 2015 року повне оформлення купівлі-продажу та перехід права власності від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 мало бути здійснено не пізніше 1 вересня 2016 року, а також в цей строк мало бути здійснено повну оплату нерухомості 60000,00 доларів США. Проте, ОСОБА_1 з 1 квітня 2016 року перестала сплачувати за проживання та, як наслідок, до 1 вересня 2016 року не сплатила повну вартість нерухомості. З огляду на що слід дійти висновку, що право на звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, а саме стягнення авансу в розмірі 26000,00 доларів США, виникло у ОСОБА_1 з 1 вересня 2016 року, тобто з дня, коли сплинув граничний строк укладення договору купівлі-продажу будинку, що встановлено в Угоді від 5 вересня 2015 року. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом лише 29 жовтня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. ОСОБА_3 заявляє про застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 авансу, сплаченого на підставі Угоди від 5 вересня 2015 року, який сплинув разом зі спливом трирічного строку з дня настання права ОСОБА_1 на звернення до суду за захистом свого цивільного права та інтересу, а саме 1 вересня 2019 року, що, з огляду на те, що ОСОБА_1 звернулась з цим позовом після 29 жовтня 2019 року, є самостійною підставою для відмови в позові. ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів використання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 26000,00 доларів США в інтересах сім`ї, що свідчить про неспроможність вказаного доводу, залучення ОСОБА_4 до участі в справі в якості співвідповідача є окремою підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині (т.1 а.с.150-155).

Позивачем ОСОБА_1 надано відповідь на відзив, де підтримано власну позицію та зазначено про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, оскільки її права було порушено її виселенням з будинку влітку 2019 року (т.1 а.с.165-169, письмові пояснення т.1 а.с.198-203).

18 березня 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подано заяву про застосування строку позовної давності (т.1 а.с.176-178).

Позивачем ОСОБА_1 надано письмові пояснення щодо застосування строку позовної давності (т.1 а.с.204-207).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 7 грудня 2020 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 735573,00 грн., що еквівалентно 26000,00 доларів США; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовлено (т.2 а.с.64-66).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині вимог до ОСОБА_3 і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає в наступному. Суд безпідставно не застосував строк позовної давності до вимоги про стягнення авансу, оскільки такий слід відраховувати з 1 вересня 2016 року, тобто з дня коли сплинув граничний строк укладення договору купівлі-продажу будинку, встановлений Угодою від 5 вересня 2015 року. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом лише 29 жовтня 2019 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, заяву про застосування строку позовної давності подано під час розгляду справи. Висновок суду про відрахування строку позовної давності з 4 серпня 2019 року, коли позивач була виселена з житлового будинку, є помилковим. Позивачем у справі є ОСОБА_1 , а не її діти, посилання на частину 4 статті 261 ЦК України є свідченням усвідомлення ОСОБА_1 про сплив позовної давності. Судом не надано оцінку обставинам зарахування ОСОБА_3 оплаченого ОСОБА_1 авансу в рахунок оплати за проживання останньої за адресою: АДРЕСА_1 , вартість проживання визначалась 2000,00 грн., що становило еквівалент 740 доларів США. ОСОБА_1 в будинку проживала з 1 квітня 2016 року до 4 серпня 2019 року, за проживання не оплачувала. Відсутність договору оренди не свідчить про відсутність відповідних правовідносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з огляду на зміст Угоди від 5 вересня 2015 року та її правову природу. Угода від 5 вересня 2015 року є змішаним договором, який окрім іншого, містить надання ОСОБА_3 житлової площу ОСОБА_1 для проживання у будинку АДРЕСА_1 . Враховуючи проживання ОСОБА_1 у будинку без оплати з 1 квітня 2016 року, ОСОБА_3 було використано аванс у розмірі 26000,00 доларів США в рахунок погашення заборгованості по оплаті за проживання, якого вистачило покрити відповідно заборгованість лише за період з квітня 2016 року по березень 2019 року включно. У зв`язку з цим у ОСОБА_3 відсутні правові підстави для повернення ОСОБА_1 авансу, наданого останньою на підставі Угоди від 5 вересня 2015 року. Суд залишив поза увагою, що Угода від 5 вересня 2015 року, виходячи з її правової природи, є угодою про наміри, така не є попереднім договором у розумінні діючого законодавства в частині укладення в майбутньому договору купівлі-продажу. Тобто, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відсутні договірні відносини у відповідній частині, суд дійшов безпідставного висновку, що передані позивачем гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачеві, та не врахував, що ОСОБА_1 обрано невірний спосіб захисту порушених прав, яким може бути звернення з відповідним позовом в порядку статті 1212 ЦК України.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги обґрунтовує тим, що передані на виконання Угоди від 5 вересня 2015 року грошові кошти в сумі 26000,00 доларів США, є авансом, за комунальні послуги в будинку сплачувала. ОСОБА_3 не позбавляла її права користування будинком та підтверджувала усі умови Угоди від 5 вересня 2015 року. В будинку мешкала до серпня 2019 року, коли з дітьми була виселена, в подальшому з`ясувалось, що на будинок знайшовся покупець. Позовну давність слід відраховувати від дат 23 липня 2019 року та 4 серпня 2019 року, коли пішли зміни умов, що були досягнуті Угодою від 5 вересня 2015 року з порушенням раніше визнаного за нею ОСОБА_3 права проживання в будинку. Договір купівлі-продажу не було оформлено в обумовлені строки саме з вини ОСОБА_3 (не мала правовстановлюючих документів на нерухомість, знаходження будинку станом на 1 вересня 2016 року під обтяженням за кредитними зобов`язаннями тощо). Суд не посилався на порушення прав дітей, доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставні. Договір оренди не укладався, передані грошові кошти в сумі 26000,00 доларів США має призначення як частина сплати зо договором купівлі-продажу і не є сумою, наданою ОСОБА_3 для погашення боргу за проживання.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (ч.1 ст.635 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст.655 ЦК України).

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч.1 ст.657 ЦК України).

Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що виділяється кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання (ч.1 ст.570 ЦК України),

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ч.2 ст.570 ЦК України).

У розумінні поняття завдатку, завдаток має такі функції:

платіжна, яка полягає у тому, що завдаток видається у рахунок належних з боржника за договором платежів (тобто, завдаток є частиною суми, яку боржник зобов`язаний сплатити кредитору за основним договором);

забезпечувальна, яка проявляється у тому, що видача завдатку стимулює боржника до належного виконання основного зобов`язання, оскільки у разі порушення забезпеченого завдатком зобов`язання з вини боржника завдаток залишається у кредитора (абз.1 ч.1 ст.571 ЦК); водночас стимулююча дія завдатку певною мірою спрямована і на кредитора, який у разі порушення основного зобов`язання з його вини повинен повернути боржникові завдаток і додатково сплатити суму у розмірі завдатку чи його вартості (абз.2 ч.1 ст.571 ЦК);

підтверджувальна, суть якої зводиться до того, що видача завдатку засвідчує факт укладення основного договору.

Аванс, як і завдаток, виконує платіжну функцію і може виконувати підтверджувальну функцію. Водночас на відміну від завдатку, авансу не притаманна забезпечувальна функція. Вважається, що сума, сплачена боржником в рахунок належних з нього платежів, є авансом, якщо при її сплаті не було встановлено, що вона є завдатком. Іншими словами, для того, щоб грошова сума, сплачена боржником у рахунок належних з нього платежів, кваліфікувалась як завдаток, це має бути прямо обумовлено при її сплаті. Якщо ж певна грошова сума сплачена, але не визначено її правового режиму (тобто, чи є вона завдатком, чи авансом), вважається, що це є аванс і правові наслідки статті 571 ЦК в цьому випадку не застосовуються.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

5 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено у простій письмовій формі Угоду про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався придбати, а ОСОБА_3 продати не пізніше 1 вересня 2016 року житловий будинок, розташований за адресом: АДРЕСА_1 , як такий, що належний ОСОБА_3 . Сторони домовилися продати/купити житловий будинок за 60000,00 доларів США, для забезпечення намірів ОСОБА_1 передано ОСОБА_3 грошову суму 26000,00 доларів США.

В даній Угоді від 5 вересня 2015 року також сторони домовились про надання ОСОБА_3 ОСОБА_1 житлової площі для проживання з 1 жовтня 2015 року в будинку, розташованому за адресом: АДРЕСА_1 , плата за проживання визначена рівною 2000,00 грн. (еквівалент 740 доларів США), обумовлена й плата за комунальні послуги.

Договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не укладено та, відповідно, нотаріально не посвідчено (нерухоме майно не мало належних документів та перебувало під обтяженням за кредитними зобов`язаннями перед банком).

Укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Угода від 5 вересня 2015 року про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку не створює юридичних наслідків щодо завдатку та, відповідно, не створює передбачених статтею 571 ЦК України правових наслідків порушення зобов`язання в силу не укладення договору купівлі-продажу житлового будинку.

Сплачена ОСОБА_1 . ОСОБА_3 в рахунок купівлі-продажу житлового будинку, яка так і не відбулася, сума грошових коштів не є завдатком, таку грошову суму у розумінні положень частини 2 статті 570 ЦК України слід вважати авансом, що підлягає поверненню.

Отже, грошова сума, яка у даних правовідносинах вважається авансом, рівна 735573,80 грн. (еквівалент 26000 доларів США), обгрунтовано стягнута з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_3 в тій частині, що кошти в сумі, еквівалентній 26000,00 доларів США, слід віднести в рахунок плати за проживання в будинку, яку ОСОБА_1 перестала здійснювати з квітня 2016 року, що такі кошти не підлягають стягненню як аванс, не приймаються, так як правовідносини оренди (користування чужим житлом) підлягають вирішенню у іншій справі

Підстави, з яких ОСОБА_3 просить відмовити в позові, є взаємовиключними, оскільки положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права, щодо якого заявлено вимогу, і факт його порушення або оспорювання; якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Заявляючи про відмову в позові за наслідками спливу позовної давності, ОСОБА_3 тим самим визнає наявність у ОСОБА_1 суб`єктивного цивільного права вимагати повернення грошових коштів, сплачених в рахунок купівлі-продажу житлового будинку, що не відбулася.

Щодо наявності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності суд виходить з наступного.

За змістом положень статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність є інститутом матеріального права.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч.2 ст.264 ЦК України).

Після переривання перебіг позовної давності починається заново; час, що минув до переривання позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК України).

За умовами укладеної у простій письмовій формі між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Угоди від 5 вересня 2015 року про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку сторони мали укласти договір купівлі-продажу житлового будинку не пізніше 1 вересня 2016 року. Цією ж Угодою від 5 вересня 2015 року було обумовлено право ОСОБА_1 з 1 жовтня 2015 року проживати в будинку, про купівлю-продаж якого йшлося.

Станом на вересень 2016 року були наявними обмеження на об`єкті нерухомості за кредитними зобов`язаннями продавця перед банком, що фактично унеможливлювало нотаріальне посвідчення правочину щодо відчуження будинку з причин, незалежних від покупця.

ОСОБА_1 разом зі своїми дітьми проживала в будинку з жовтня 2015 року по серпень 2019 року та була виселена з будинку в порядку примусового виконання судового рішення про виселення (про судове рішення ОСОБА_1 дізналася вже після його ухвалення).

Отже, в даному випадку для ОСОБА_1 перебіг строку позовної давності, тривалість якого згідно положень статті 257 ЦК України становила три роки, почався від дня, коли вона дізналася про порушення свого права, таким днем є початок примусового виселення (літо 2019 року). Доказів того, що ОСОБА_1 , проживаючи на підставі Угоди від 5 вересня 2015 року в будинку, могла довідатися про порушення свого права раніше, не надано, тому звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення коштів (авансу) є зверненням в межах загальної позовної давності.

Доводи ОСОБА_3 про відмову в позові з підстав неправильно обраного способу захисту порушеного права безпідставні, оскільки стаття 1212 ЦК України не регулює спірні правовідносини.

Рішення суду в частині вимог до ОСОБА_4 не оскаржено, тому в силу положень статті 367 ЦК України законність і обгрунтованість рішення в цій частині при даному апеляційному перегляді справи не перевіряється.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 грудня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 4 березня 2022 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Г.Я.Колесніков

Є.С.Сєвєрова