Номер провадження: 22-ц/813/2162/21
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

16 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом в якому просить визнати договір дарування спірної квартири, укладений 28.12.2011 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 удаваним та таким, який приховує договір купівлі-продажу квартири, укладений 28.12.2011; перевести права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу квартири, укладеним 28.12.2011 на ОСОБА_1 ; витребувати спірну квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 ; встановити порядок виконання рішення суду в частині витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 шляхом реєстрації права власності на вказану квартиру у відповідних органах за ОСОБА_1 . При цьому позивачка посилається на те, що 28.12.2011 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (матір`ю позивачки) укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 , подарувала ОСОБА_2 трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . На час укладення спірної угоди позивачка перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , але у фактичних шлюбних відносинах була із ОСОБА_5 , з яким вони вирішили придбати спірну квартиру для власного проживання однією сім`єю. За твердженням позивачки замість договору дарування квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у дійсності був укладений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 та позивачкою ОСОБА_1 , за яким позивачка сплатила ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 80 000 доларів США, що позичила у ОСОБА_5 , з яким перебувала у фактичних шлюбних відносинах. У теперішній час позивачка мешкає в спірній квартирі разом із цивільним чоловіком ОСОБА_5 (т.1, а.с 1-33).

22 квітня 2019 року відповідачка ОСОБА_2 надала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом їх виселення із спірної квартири. В зустрічному позові ОСОБА_4 зазначила, що у теперішній час ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мешкають в належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_2 , до якої вони вселилися самоправно, без будь-яких правових підстав та без її дозволу, внаслідок чого позивачка по зустрічному позову позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю (т.1, а.с 165-166).

11 березня 2020 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Огренич І.В.) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Усунуто перешкоди у здійснені ОСОБА_4 , права користування та розпорядження належною на праві власності квартирою АДРЕСА_2 , шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 768,40 гривень (т.2, а.с 53-55).

15 квітня 2020 року ОСОБА_1 засобами Укрпошти направила апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року. Апелянтка не погоджується з вказаним рішенням в повному обсязі, вважає, що вказане рішення підлягає скасуванню, так як є необґрунтованим, упередженим, незаконним та таким, що постановлено з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянта пояснює, що під час шлюбу, 21 грудня 2006 року, позивачка набула права власності на земельну ділянку площею 0,1500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер :01:003:0502, на підставі договору купівлі-продажу. 5 серпня 2011 року позивачкою було продано вказану зазначену земельну ділянку, за 420000, 00 грн, з яких 243000, 00 грн було покладено на депозитний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я ОСОБА_6 . Свою частину коштів, отриманих від продажі земельної ділянки вона також поклала на депозитний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ім`я ОСОБА_1 30 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домовилися укласти договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , квартира оцінювалася у 80000, 00 доларів США. Апелянтка пояснює, що договір дарування квартири, є удаваним, укладений для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу цієї квартири. Також, вказаний договір є удаваним і в частині зазначення обдаровуваної, тобто кінцевого власника предмету договору, якою насправді фактично мала б бути апелянтка, яка сплатила кошти за придбання квартири. 30 липня 2018 року ОСОБА_2 , без згоди апелянтки, здійснила відчуження даної квартири, шляхом укладання договору дарування цієї квартири на користь ОСОБА_4 . Апелянтка просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року, ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

28.09.2020 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подала відзив на апеляційну скаргу. Представник зазначив, що судом першої інстанції законно та обґрунтовано відмовлено у прийнятті документів поданих з порушенням строку надання доказів до суду. Також представник зауважує, що подані докази за своїм змістом не несуть будь-якої інформації чи доказової сили стосовно предмету спору, а апелянт не надала до суду першої чи апеляційної інстанції достовірних доказів наявності в неї грошових коштів в сумі 80 тис. доларів США. Наявна в матеріалах прави копія розписки ОСОБА_1 про нібито отримання нею в борг у ОСОБА_5 , грошових коштів в сумі 80 тис. доларів США є неправдивою, оскільки в судовому засіданні під звукозапис ОСОБА_5 спростував це твердження та повідомив, що таких коштів не мав та в борг ОСОБА_1 не давав, пояснити походження розписки не зміг. Представник зауважив, що в процесі розгляду справи не було надано доказів наявності у ОСОБА_5 грошових коштів, за які нібито придбано спірну квартиру, так само як і не надано доказів факту передачі грошових коштів ОСОБА_3 за нібито купівлю спірної квартири. Крім того, представник зазначає, що позовна вимога про визнання договору дарування удаваним та таким, що приховує дійсний договір купівлі-продажу, заявлена з пропуском строку позовної давності, який посили застосувати обидва відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Щодо зустрічного позову представник зазначає, що відповідачі вселилися в спірну квартиру самовільно, без будь-яких правових підстав, без будь-якого правовстановлюючого документа, у тому числі, без дозволу власника та без укладення відповідного цивільно-правового договору із власником житла, що стало підставою для ухвалення судового рішення про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, шляхом їх виселення з належної ОСОБА_4 на праві власності квартири. Також представник зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла відповідач-1 за первісним позовом ОСОБА_2 , а тому просить залишити оскаржуване рішення без змін, а провадження в справі за первісним позовом - закрити, оскільки після смерті ОСОБА_2 ніхто не звертався з заявою про прийняття спадщини, а тому правонаступники в неї відсутні.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позов заявлений до декількох відповідачів, в тому числі до дійсного власника майна, спірні правовідносини за обставинами даної справи передбачають правонаступництво, ухвалене рішення буде обов`язковим для правонаступника ОСОБА_2 , в процесі розгляду справи ОСОБА_2 висловила свою позицію на рахунок спору, який виник між сторонами, на підтвердження чого в матеріалах справи містяться відповідні заяви. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тому підстави для закриття провадження в справі відсутні.

В судовому засіданні 15.04.2021 року представник апелянта ОСОБА_8 просив задовольнити апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що про спірну угоду позивачка ОСОБА_1 довідалась під час її укладання, 28.12.2011 року, а тому позовна вимога про визнання удаваним договору дарування квартири, що заявлена 16.08.2018 року, не підтягає задоволенню внаслідок пропуску строку позовної давності.

Відповідно до пункту 3 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про переведення на співвласника прав та обов`язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу) застосовується позовна давність в один рік.

Такий спосіб захисту прав передбачений для співвласників об`єкта, який знаходиться у спільній частковій власності та не може бути застосований до спірних правовідносин, тому позовна вимога про переведення прав покупця на позивача не підлягає задоволенню.

Позивачка не є суб`єктом, наділеним в розумінні ст. 387 ЦК України, правом витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, оскільки вона не була власником спірного майна, а спірне майно належить на праві власності особі, яка набула його правомірно, у встановленому законом порядку.

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вселилися у спірну квартиру самовільно, без будь-яких правових підстав, без правовстановлюючого документа, у тому числі, без дозволу власника та без укладення відповідного цивільно-правового договору із власником житла, суд дійшов висновку пор задоволення позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном шляхом їх виселення із спірної квартири є обґрунтованими.

Апеляційний суд відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи та оцінка апеляційного суду

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 28.12.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 6 вказаного договору сторони підтвердили, що цей договір не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Дар сторони оцінили в сумі 38 976 гривень, що відповідає інвентаризаційний оцінці (т. 1, а.с. 14).

20.06.2014 року ОСОБА_2 був складений заповіт, відповідно до кого вона заповіла квартиру АДРЕСА_4 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 29).

30.07.2018 між ОСОБА_2 (представник ОСОБА_9 ) та ОСОБА_4 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на що посилались та що не оскаржувалось сторонами в процесі розгляду справи.

В даній справі позивачка просить визнати договір дарування квартири від 28.12.2011 року удаваним та таким, що приховує дійсний договір купівлі-продажу квартири, укладений 28.12.2011 року.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріалах справи міститься відзив ОСОБА_2 на позову заяву, в якому вона просила суд застосувати строки позовної давності. При цьому, відповідачка пояснила, що дійсно в 2014 році вона склала заповіт на доньку ОСОБА_1 , проте з того часу відносини з донькою погіршились, влітку ОСОБА_2 потрапила до лікарні, де їй ампутували ногу, однак позивачка ОСОБА_1 здійснювати догляд відмовилась. Протягом останніх років та до теперішнього часу всі турботи по догляду здійснювала онучка ОСОБА_10 , в тому в липні 2018 року ОСОБА_2 вирішила подарувати їй спірну квартиру. ОСОБА_2 зазначила, що вона на власний розсуд та за власним переконанням розпорядилась належним їй майном на користь її онуки в порядку, встановленому законодавством, без порушень будь-чиїх інтересів (т. 1, а.с. 158-159).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Договір дарування спірної квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений 28.12.2011 року. З моменту укладення договору і до 16.08.2018 року договір дарування від 28.12.2011 року ніким не оскаржувався. З пояснень позивачки ОСОБА_1 прямо вбачається, що про існування спірного договору їй було відомо з моменту його укладення. Тобто, позивачем був пропущений строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з відповідними висновками суду першої інстанції та відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Щодо інших доводів апелянта

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме (такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постанові ВСУ від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, а також в постанові КЦС ВС від 07.11.2018 року в справі № 742/1913/15-ц).

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином (постанова КЦС ВС № 303/292/17 від 21.08.2019 року, постанова КЦС ВС від 30.03.2020 року справа № 524/3188/17).

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Позивач-апелянт пояснює, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.10.2012 року було розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 12). В шлюбі в них народилась донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як пояснила позивачка останні роки шлюбу вони з ОСОБА_6 не проживали, а вона перебувала в фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 .

Позивачка зазначила, що на придбання спірної квартири грошові кошти в сумі 80 000 доларів США вона позичила в ОСОБА_5 , на підтвердження чого позивач надала розписку від 27.12.2011 року (т. 1, а.с. 18).

В суді апеляційної інстанції позивач-апелянт, посилаючись на джерело надходження грошових коштів на придбання спірної квартири з боку ОСОБА_5 , надала до суду копію попереднього договору від 16.12.2011 року, відповідно до якого ОСОБА_11 має намір відчужити своє нерухоме майно. Також позивач надала виписку з її рахунку, на якому станом на жовтень 2011 року знаходилось 25 000 Євро.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що посилання апелянта є суперечними, адже вона посилається на те, що спірне нерухоме майно було придбано нею за рахунок частини грошових коштів, в тому числі розміщених на депозитному рахунку, а також за рахунок грошових коштів, наданих ОСОБА_5 . Разом з тим, одночасно апелянт посилається на існування боргової розписки, за умовами якої ОСОБА_5 надав в борг їй ОСОБА_1 80 000 доларів США, що, за посиланнями позивача, дорівнює вартості спірної квартири.

Також позивач надає угоду про продаж майна від 04.03.2011 року, укладену між нею та ОСОБА_3 , відповідно до якої ОСОБА_1 придбала в квартирі АДРЕСА_2 меблі та техніку за 80 000 доларів США. Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що предметом цього договору були саме меблі та техніка. Договір укладений в простій письмовій формі. 09.02.2021 року через канцелярію апеляційного суду ОСОБА_3 подала заяву, якою повідомила, що з відкритих джерел їй стало відомо про справу № 520/10618/18 та зазначила, що обставин укладення спірної угоди вона не пам`ятає.

Як було вище зазначено, за ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Враховуючи вище наведене в сукупності, апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апелянта.

Отже, за обставинами даної справи договір дарування спірного нерухомого майна був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 28.12.2011 року. Вказаний договір набув юридичної сили та створив відповідні правові наслідки для кожної зі сторін договору, за результатами чого ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру. Життєві обставини, зокрема щодо придбання спірної квартири, на існування яких посилається апелянт, належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджуються. Посилання апелянта на джерела грошових коштів не є достатніми, належними та допустимими доказами на підтвердження придбання спірної нерухомості. Наведені в апеляційний скарзі доводи не підтверджують факт придбання спірного майна як такий та саме за особисті грошові кошти позивача.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За ч. 4 вказаної статті сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

У частині першій, другій статті 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Крім того, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (постанова КЦС ВС від 23.04.2020 року в справі № 686/8440/16-ц).

З рішення Конституційного суду України № 1-8/99 від 03.06.1999 року (п. 6 абзац 3) вбачається, що дружина, діти, батьки вважаються членами сім`ї, якщо вони проживають разом з ним.

Отже, враховуючи вище наведене, в контексті спірних правовідносин, апеляційний суд звертає увагу на те, що обов`язковим елементом для набуття особами статусу членів сім`ї у відповідних правовідносинах, зокрема право користування житлом, та настання відповідних правових наслідків, є спільне їх проживання та ведення ними спільного господарства. В іншому ж випадку зміна власника нерухомого майна (що відбулося за обставинами даної справи) означає втрату права користування цим майном попереднім власником та членами його сім`ї. При цьому апеляційний суд зауважує, що апелянтом не було надано доказів проживання та ведення спільного побуту з попереднім власником нерухомого майна. Тому апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги.

Апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Апелянту був наданий доступ до суду апеляційної інстанції та оскаржуване рішення було переглянуто в межах доводів апеляційної скарги.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, а правильне рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та залишає без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складено 26 квітня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

15.04.2021 року м. Одеса