Ухвала

26 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 420/2262/16-ц

провадження № 61-3117ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Пісківська сільська рада Новопсковського району Луганської області, Новопсковська районна державна адміністрація Луганської області, Головне управління Держгеокадастру в Луганській області,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луганського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Єрмакова Ю. В., Карташова О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в яком просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 6,99 в умовних кадастрових гектарах із земель державної власності на території Пісківської сільської ради Новопсковського району Луганської області у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 .

Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 17 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 6,99 в умовних кадастрових гектарах із земель державної власності на території Пісківської сільської ради Новопсковського району Луганської області в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, ОСОБА_4 .

Постановою Луганського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 17 лютого 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

23 лютого 2021 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою з пропуском строку на касаційне оскарження постанови Луганського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху з підстав необхідності надання заявницею доказів поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження.

На виконання зазначеної ухвали суду заявниця посилається на те, що про постанову суду апеляційної інстанції вона дізналася лише 08 лютого 2021 року після ознайомлення її представника з матеріалами справи, а в матеріалах справи відсутні докази повідомлення її про дату, час та місце судового засідання в суді апеляційної інстанції.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Частиною третьою статті 390 ЦПК України передбачено, що строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Встановлено, що повний текст постанови Луганського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року складено 12 квітня 2019 року, відповідно останнім днем тридцятиденного строку для подання касаційної скарги було 13 травня 2019 року.

Заявниця звернулась із касаційною скаргою 23 лютого 2021 року, тобто після спливу одного року.

Водночас заявниця подала заяву (клопотання) про поновлення строку на касаційне оскарження зазначеного судового рішення, в якій посилається на неповідомлення її про дату, час та місце судових засідань в суді апеляційної інстанції, проте на підтвердження цього не надала жодних доказів.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2021 року підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнанні неповажними, касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, запропоновано заявниці надати суду докази неповідомлення її про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а також навести обґрунтовані підстави та подати докази поважності причин тривалого незверненння до суду з моменту ухвалення апеляційним судом оскаржуваного судового рішення.

На виконання зазначеної узвали заявниця подала заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій посилається на те, що про постанову суду апеляційної інстанції вона дізналася лише 08 лютого 2021 року після ознайомлення її представника з матеріалами справи, а в матеріалах справи відсутні докази повідомлення її про дату, час та місце судового засідання в суді апеляційної інстанції.

Проте Верховний Суд критично оцінює зазначені доводи з огляду на таке.

З матеріалів касаційного провадження відомо, що в матеріалах справи міститься копія судової повістки (а.с. 148) про виклик у судове засідання ОСОБА_1 у справі № 420/2262/16-ц на 09 квітня 2019 року на 12:00 год., яке відбулося у залі судового засідання № 112 Луганського апеляційного суду, що на б-р Дружби народів, 16 у м. Сєвєродонецьк. Судова повістка надіслана заявниці на адресу: АДРЕСА_1 .

Судову повістку вручено ОСОБА_1 особисто 14 березня 2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером 300, яка міститься в матеріалах справи (а. с. 161).

Отже, ураховуючи наведене ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Поважними причинами пропуску строку є ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії.

За змістом статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень.

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, необхідно тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (Рішення ЄСПЛвід 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (Рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), пункт 52).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» та від 14 жовтня 2003 року «Трух проти України»).

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції.

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення та відсутні підстави вважати, що заявниця була позбавлена можливості скористатися своїм процесуальним правом щодо подачі касаційної скарги у передбачений законодавством строк, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись частиною третьої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Луганського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог стосовно предмету спору: Пісківська сільська рада Новопсковського району Луганської області, Новопсковська районна державна адміністрація Луганської області, Головне управління Держгеокадастру в Луганській області, про визнання права на земельну частку (пай) у порядку спадкування відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний