Постанова

Іменем України

22 квітня 2021 року

місто Київ

справа № 636/1012/16-ц

провадження № 61-9048св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 грудня 2018 року у складі судді Оболєнської С. А. та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Кругової С. С., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із позовом про визнання договору купівлі-продажу від 09 вересня 2005 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним та визнання права власності на майно.

Позивач обґрунтовував позов тим, що йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , яку він отримав у спадок від своїх батьків. ОСОБА_1 з дитинства страждав психічним захворюванням - олігофренією, а після смерті батьків став зловживати алкоголем, що загострило його психічну хворобу.

Відповідач ОСОБА_2 , розуміючи складну життєву ситуацію ОСОБА_1 , в яку він потрапив після смерті батьків, та знаючи про наявність у нього психічної хвороби, скористався цим, увів його в оману, в результаті чого під час укладення спірного правочину він мав на меті настання зовсім інших наслідків від угоди, а також бажав досягти іншого, ніж купівля-продаж належної позивачу квартири. Позивач вважав, що у майбутньому отримає від цієї угоди матеріальне благо у виді права власності на окрему кімнату в гуртожитку, що було йому обіцяно ОСОБА_2 . Тобто дійсні наміри ОСОБА_1 і його внутрішня воля під час укладення спірного договору відрізнялися від фактично зазначених у оспорюваному договорі, що порушує його законні права та інтереси. Крім цього, у момент підписання спірного договору ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння і не міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні з мотивів необґрунтованості таких вимог.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 06 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з дотримання під час укладення правочину сторонами передбачених статтею 203 ЦК України загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину; недоведеності укладення правочину під впливом обману.Постановою Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, додатково зазначив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягнута домовленість про те, що після укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 придбає йому кімнату у гуртожитку. Відсутні докази того, що ОСОБА_1 за продаж квартири не отримував грошових коштів у сумі 37 500, 00 грн, що еквівалентно 7 500, 00 дол. США. Зазначене твердження спростовується змістом договору. ОСОБА_1 зазначав також, що через дальнозоркість без окулярів не мав можливості прочитати текст договору. Однак той факт, що на час підписання договору він не мав окулярів, ОСОБА_1 не доведено. Доводи ОСОБА_1 щодо нездатності розуміти значення своїх дій та керувати ними спростовуються висновками експертизи від 19 червня 2018 року. ОСОБА_1 не позбавлений можливості захистити своє право користування спірною квартирою, якщо вважає, що набув його, проживаючи тривалий час разом із ОСОБА_2 та його родиною, якщо його було безпідставно виселено.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у квітні 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Судами не враховано, що позивач з дитинства страждає на стійке психологічне захворювання - олігофренію. Під час підписання спірного договору він перебував у стані алкогольного сп`яніння та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, позивача введено в оману, оскільки він розраховував на те, що отримає у власність кімнату в гуртожитку після підписання спірного договору.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві відповідачі просили касаційну скаргу залишити без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року відкрито касаційне провадження.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 09 вересня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Зазначений договір вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами договору, посвідчений приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 604.

Відповідно до договору продаж квартири здійснено за 37 500, 00 грн, гроші ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 повністю до підписання договору. Під час укладення спірного договору купівлі-продажу сторони були згідні з його умовами, про що свідчать їх підписи на договорі, в тому числі з розміром грошових коштів, отриманих як оплата за придбане майно.

Крім цього, сторони домовилися, що відчужувана квартира АДРЕСА_1 буде повністю звільнена продавцем і передана в належному для проживання стані (у тому числі будуть зняті з реєстраційного обліку особи, які в ній мешкають), будуть передані ключі до 01 жовтня 2005 року з дня підписання цього договору, зі сплатою всіх комунальних послуг та інших обов`язкових платежів за весь час фактичного проживання.

Після укладення договору ОСОБА_1 з дозволу відповідача ОСОБА_2 залишився проживати у зазначеній квартирі.

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за цією адресою. На обґрунтування зазначених позовних вимог посилався на те, що за договором купівлі-продажу від 09 вересня 2005 року він придбав у відповідача спірну квартиру. Під час підписання договору відповідач підтвердив, що гроші за договором отримав, але зобов`язання з виселення з квартири не виконав. Після продажу квартири продавець звернувся з проханням пожити в квартирі до того часу, коли він знайде собі житло, але через деякий час взагалі відмовився виселятися з квартири, почав зловживати спиртними напоями. Пошкодив вікна, за час проживання у квартирі за комунальні послуги не сплачував. У зв`язку з тим, що квартира необхідна для проживання сім`ї ОСОБА_2 , він просив виселити з неї ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_2 , у лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України з тих підстав, що під час підписання цього договору він не усвідомлював значення своїх дій. Зазначав, що з дитинства хворів на олігофренію. Крім того, підписуючи договір покупець ОСОБА_2 обіцяв придбати йому маленьку кімнату в гуртожитку або в комунальній квартирі.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 03 квітня 2013 року справі № 636/621/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 квітня 2014 року, позов ОСОБА_2 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03 квітня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 03 квітня 2014 року у частині вирішення первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення та зняття з реєстраційного обліку скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 03 квітня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 03 квітня 2014 року у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним залишено без змін.

В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 липня 2014 року зазначено, що, відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходили з недоведеності вимог зустрічного позову, так як наведені в ньому доводи щодо захворювання позивача, яке могло вплинути на його волевиявлення, не були підтверджені під час розгляду справи. Відомості про абсолютну неспроможність ОСОБА_1 у момент укладення договору розуміти значення своїх дій або керувати ними не підтверджені матеріалами справи, тому суд правильно вважав, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 був повністю адекватним, отже відсутні установлені у статті 225 ЦК України підстави для визнання договору недійсним.

Згідно з договором купівлі-продажу від 25 травня 2016 року, посвідченим Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області, право власності на квартиру , яка є предметом цього спору, набула ОСОБА_3 .

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 19 червня 2018 року № 482, складеним комісією лікарів відділення судово-психіатричної експертизи № 18 Комунального закладу Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3, ОСОБА_1 виявляє хронічний, стійкий психічний розлад у формі легкої розумової відсталості. Відповідно до свого психічного стану здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період часу, якому відповідає укладення договору купівлі-продажу від 09 вересня 2005 року, виявляв хронічний, стійкий психічний розлад у формі легкої розумової відсталості. Відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі

№ 6-93цс16 сформулював висновок, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення таких обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Установивши, що у матеріалах справи не міститься жодного доказу на підтвердження доводів ОСОБА_4 щодо введення його в оману під час укладення спірного договору, наведені обставини позивач не довів, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Крім того, за вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може бути покладений висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16 та у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження

№ 61-5896св18).

Суди першої та апеляційної інстанцій надали оцінку висновку судово-психіатричної експертизи від 19 червня 2018 року № 482, складеному комісією лікарів відділення судово-психіатричної експертизи № 18 Комунального закладу Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3, згідно з яким ОСОБА_1 відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладення оспорюваного договору.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі, у тому числі й висновок судово-психіатричної експертизи, надавши їм належну оцінку, дійшли обґрунтованих висновків про відсутність підстав для визнання правочину недійсним.

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову, оскільки надані позивачем докази не підтверджують факт об`єктивної неспроможності ОСОБА_1 у момент підписання договору розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпні відповіді на усі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так й у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 06 грудня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко