ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2748/21 Справа № 211/5283/19 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/5283/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Національна страхова компанія «ОРАНТА»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Якименко Сергій Георгійовича, та відповідача Публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «ОРАНТА» на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2020 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 листопада 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «ОРАНТА» (надалі - ПАТ «НАСК «ОРАНТА») про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Позовна заява мотивована тим, що 12.04.2019 року, приблизно о 17-30 годині, по проїзній частині об`їзної дороги збоку мкр. 5-й Зарічний, в напрямку мкр. Східний, в Покровському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, рухався автомобіль «Volkswagen Caddi», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який допустив наїзд на належний позивачеві автомобіль «ВАЗ 21112», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який стояв на проїзній частині в попутному напрямку.

12.04.2019 року позивач звертався за медичною допомогою до КЗ «Криворізька МКЛ № 2» ДОР», де йому був поставлений діагноз: закрита черепно - мозкова травма, струс головного мозок, забій м`яких тканин голови, у період з 15.04.2019 року по 24.04.2019 року він з вказаного приводу перебував на лікарняному.

Внаслідок ДТП, подальшого лікування та втрати працездатності, позивач зазнав моральної шкоди, яка проявляється у зміні звичайного способу життя, фізичному болю під час отримання травми, лікуванні, душевних хвилюваннях внаслідок пошкодження його майна та отримання травм, душевних хвилюваннях спричинених необхідністю звернутися до правоохоронних органів для подальшого розслідування факту ДТП. Моральну шкоду оцінює у 4173,00 грн.

Згідно висновку судового експерта, сума матеріального збитку, спричиненого його автомобілю складає 43913,91 грн.

Страховиком цивільно-правової відповідальності перед третіми особами ОСОБА_2 , станом на 12.04.2019 року, було ПАТ «НАСК «ОРАНТА».

Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку матеріальну та моральну шкоду у розмірі 48 086,91 грн., вирішивши питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду спричинену в результаті настання дорожньо-транспортної події в сумі 43913 грн. 91 коп., витрати на проведення експертизи у сумі 3000 грн. 00 коп., та судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп., а всього 47682 грн. 31 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 4173 грн. 00 коп., та судовий збір в сумі 1921 грн. 00 коп., а всього 6094 грн. 00 коп.

В частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Якименко С.Г., просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення цих витрат у розмірі 9 450,00 грн., посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неврахування того, що до складу витрат включаються не тільки фактично сплачені витрати, але й ті суми, які підлягають сплаті. При цьому, посилається на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у справі №904/4507/18, у постанові від 12 травня 2020 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «НАСК «ОРАНТА» просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про стягнення матеріальної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне дослідження обставин справи та порушення норм процесуального права.

Зокрема, відповідач зазначає, що судом не було враховано постанову Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.05.2019 року по справі №211/2626/19, на яку він посилався у відзиві на позовну заяву, стосовно вини водія ОСОБА_3 у пошкодженні автомобіля позивача. При цьому, звертає увагу суду на ту обставину, що згідно рапорту слідчого СВ Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Шматка Р.О. вказано, що водій ОСОБА_1 стояв на проїзній частині після іншого ДТП, а тому відсутні підстави для покладення відповідальності за пошкодження транспортного засобу позивача на ПАТ «НАСК «ОРАНТА», яким застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА», до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Якименко С.Г., зазначає, що оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 4173 грн. 00 коп., та судового збору в сумі 1921 грн. 00 коп., а всього 6094 грн. 00 коп., а також в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, в апеляційному порядку не оскаржено, у зв`язку з чим колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА», за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Якименко С.Г., - частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що внаслідок порушення Правил дорожнього руху водієм автомобіля «Volkswagen Caddi», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , 12 квітня 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода, у зв`язку з чим було пошкоджено автомобіль «ВАЗ 21112», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Автомобіль «ВАЗ 21112», реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с. 18).

Відповідно до висновку експертного авто товарознавчого дослідження № 138/19 від 26.06.2019 року, сума матеріальної шкоди, спричиненої з технічної точки зору власнику автомобіля «ВАЗ 21112», реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 43913,91 грн. (а.с. 26-69).

Під час проведення експертного дослідження були встановлені аварійні пошкодження автомобіля «ВАЗ 21112», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок зіткнення автомобілів «Volkswagen Caddi» та «ВАЗ 21112», а саме: бампер передній - пошкодження лак офарбованого покриття у лівій частині кутової; панель зовнішня задня правої боковини - вм`ятина у нижній передній частині площею 0,24 дм2; двері задні праві - вм`ятина у нижній частині площею до 20% поверхні; двері передні праві - вм`ятина у задній нижній частині площею 0,15 дм2; крило заднє праве - вм`ятина у задній верхній частині зовнішньої панелі площею дм2; ліхтар задній зовнішній правий - розбитий; бампер задній - пошкодження лак офарбованого покриття у правій верхній частині.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen Caddi», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент ДТП була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА», відповідно до поліса серії АМ/7651320 від 26.07.2018 року з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю у розмірі 200 000.00 грн., та за шкоду, заподіяну майну у розмірі 100 000,00 грн., з франшизою 00,00 грн. Дана обставина не заперечується та підтверджується відповідачем ПАТ «НАСК «ОРАНТА» у відзиві.

Повідомленнями від 16.04.2019 року та від 26.04.2019 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , повідомили про ДТП, яке сталося 12.04.2019 року о 17-30 годині у м. Кривому Розі на об`їзній дорозі.

26.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із заявою про страхове відшкодування.

Страхове відшкодування за полісом серії АМ/7651320 від 26.07.2018 року ПАТ «НАСК «ОРАНТА», ОСОБА_1 здійснено не було.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, спричиненої в результаті настання дорожньо-транспортної події. в сумі 43913 грн. 91 коп., витрат на проведення експертизи у сумі 3000 грн. 00 коп., та судового збору в сумі 768 грн. 40 коп., а всього 47682 грн. 31 коп., суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «НАСК «ОРАНТА» повинно відповідати за завдання шкоди внаслідок ДТП, яке сталося за участю водія ОСОБА_2 та призвело до пошкодження автомобіля позивача, оскільки судовим рішенням встановлена вина ОСОБА_2 у настанні ДТП, а, отже, цей випадок є страховим.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року (далі - Постанова № 4 від 01.03.2013 року) роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно зі статтею 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадження, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Оскільки, апеляційна скарга відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» обґрунтована тим, що судом не було враховано ту обставину, що 12 квітня 2019 року автомобіль позивача «ВАЗ 21112», реєстраційний номер НОМЕР_2 , був пошкоджений в ДТП, за участі водія ОСОБА_3 , вину якого встановлено постановою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.05.2019 року по справі №211/2626/19, для повного та всебічного розгляду справи, колегія суддів витребувала матеріали адміністративних справ №211/1158/20 щодо водія ОСОБА_2 та № 211/2626/19 щодо водія ОСОБА_3 , а також матеріали провадження №212/5047/19 за скаргою ОСОБА_1 на дії Покровського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

При огляді зазначених матеріалів, колегією суддів встановлено, що постановою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року, яка набрала законної сили та не оскаржена в апеляційному порядку, водія ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП та закрито провадження у справі у зв`язку із закінчнням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Зазначеною постановою встановлено, що 12.04.2019 року, приблизно о 17-30 годині, по проїзній частині об`їзної дороги з боку мкр. 5-й Зарічний, в напрямку мкр. Східний, в Покровському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, рухався автомобіль «Volkswagen Caddi», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який допустив наїзд на належний позивачеві автомобіль «ВАЗ 21112», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який стояв на проїзній частині в попутному напрямку.

Доводи апеляційної скарги відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про те, що, згідно рапорту слідчого СВ Криворізького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Шматко Р.О. вказано, що водій ОСОБА_1 стояв на проїзній частині після іншого ДТП, колегією суддів відхиляються, оскільки ці доводи зводяться до спотворення фактів на власну користь, адже, з рапорту старшого слідчого СВ КВП ГУНП в Дніпропетровській області Шматко Р.О. вбачається, що 12.04.2019 року в світлий час доби по мокрому асфальтобетонному покриттю проїзної частини Об`їзної дороги зі сторони мкр. Зарічний в напрямку мкр. Східний в Покровському районі м. Кривого Рогу рухався автомобіль «Volkswagen Caddi», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 , який в районі електричної опори б/н допустив наїзд на стоячий автомобіль «ВАЗ 2112», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія власника ОСОБА_1 , який стояв на проїзній частині (після іншої події ДТП). Тобто, водій автомобіля «Volkswagen Caddi», реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив наїзд саме на стоячий автомобіль «ВАЗ 2112», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія власника ОСОБА_1 , що також узгоджується із письмовими поясненнями самого ОСОБА_1 , який пояснив, що в момент ДТП перебував в автомобілі.

Матеріали ж адміністративної справи № 211/2626/19 щодо водія ОСОБА_3 взагалі не мають правового значення для вирішення питання щодо наявності вини водія ОСОБА_2 , оскільки предметом даного спору є виключно відшкодування шкоди, завданої власнику автомобіля «ВАЗ 2112», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобіля «Volkswagen Caddi», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідач ОСОБА_2 є особою винною у пошкодженні транспортного засобу позивача ОСОБА_1 під час зіткнення автомобілів «ВАЗ 2112», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та «Volkswagen Caddi», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та має відшкодовувати позивачеві завдані збитки у повному обсязі.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон N 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22 - 31, 35, 36 Закону N 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц дійшла висновку про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, за загальним правилом, потерпіла особа має право на відшкодування завданих їй збитків у повному розмірі, а вищенаведені норми матеріального права встановлюють спеціальний порядок відшкодування такої шкоди, а саме: в межах лімітів відповідальності страховика відшкодування завданої потерпілій особі шкоди здійснюється страховиком, а у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика відшкодування здійснюється винною особою в межах суми, яка становить різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, загальна сума матеріальної шкоди, яка завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобілів «ВАЗ 2112», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та «Volkswagen Caddi», реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 43913,91 грн., і саме ця сума має бути відшкодована останньому в повному обсязі.

Таким чином, з урахуванням розміру ліміту відповідальності страховика (100000,00 грн.), суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА», як особи, відповідальної за відшкодування завданої шкоди, підлягає стягненню на користь позивача завдана матеріальна шкоди, яка складає 43913,91 грн. та не перевищує розмір страхового ліміту.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА», фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, у зазначеній частині, в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про стягнення матеріальної шкоди ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, в оскаржуваній ним частині, підлягає залишенню без змін.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача ОСОБА_1 про відшкодування за рахунок відповідачів ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та ОСОБА_2 витрат, понесених ним на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 9 450,00 грн., пропорційно розміру сум стягнутих з кожного із них, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами сплати адвокату гонорару, в обумовленому в договорі розмірі.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно із Договором про надання правничої допомоги №387 від 20 травня 2019 року, сторонами складено Акт погодження вартості правничої допомоги, відповідно до якого гонорар адвоката становить 9 450,00 грн., до якого включено консультацію клієнта, вивчення судової практики, складання позовної заяви та усунення її недоліків, вивчення відзиву на позов та складання відповіді на відзив, підготовка до участі у судових засіданнях та явка в судові засідання, у визначений судом час, складання заяви про відшкодування судових витрат, тощо (а.с. 151).

З урахуванням складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 450,00 грн. є завищеними, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в загальному розмірі 2 000,00 грн., а саме: з відповідача ПАТ «НАСК «ОРАНТА» - 1800,00 грн., з відповідача ОСОБА_2 - 200,00 грн., у зв`язку з чим колегія суддів скасовує рішення суду в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу та ухвалює в цій частині нове рішення про стягнення з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь ОСОБА_1 судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, у розмірі 1 800,00 грн., та про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу, у розмірі 200,00 грн..

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «ОРАНТА» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Якименко Сергій Георгійовича, - задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2020 року в частин відмови в задоволенні вимог позивача ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна страхова компанія «ОРАНТА» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 1 800 (одна тисяча вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 200 (двісті) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: