Ухвала

Іменем України

27 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 756/3609/20

провадження № 61-6360ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року у складі судді Андрейчука Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Мостової Г. І., Кирилюк Г. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі - ПрАТ «Рівнеазот», товариство) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він працював директором департаменту управління ризиками представництва ПрАТ «Рівнеазот» у м. Києві. 03 квітня 2018 року він був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). У день звільнення з роботи роботодавець заробітну плату у повному обсязі не виплатив.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року у справі № 756/8954/18 з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь стягнуто 100 264,01 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що стягуються з доходів громадян; 47 000,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів; 12 428,51 грн компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що стягуються з доходів громадян, а всього 159 692,52 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінено, збільшено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з 47 000,00 грн до 187 839,75 грн з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Постановою Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь стягнуто 100 000,00 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

27 грудня 2019 року відповідач виплатив заборгованість по заробітній платі, однак компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 12 428,51 грн виплачено не було.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2019 року по 28 квітня 2020 року в розмірі 376 027,66 грн.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 000,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Визначаючи розмір відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 40 000,00 грн, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, з урахуванням правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня

2019 року у справі № 761/9584/15-ц, виходив з того, що зазначений розмір є справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, оскільки є очевидна не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, зокрема виконанням останнім судового рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 100 264,01 грн до пред`явлення позову та сплатою ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 12 428,51 грн у ході розгляду справи.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року, у якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, мотивоване тим, що повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду заявник отримав 19 березня 2021 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду складений 18 березня 2021 року, останнім днем на касаційне оскарження, із урахуванням вихідних та святкових днів, є 19 квітня 2021 року. З огляду на те, що касаційна скарга згідно з штрихкодовим ідентифікатором здана до поштового відділення 16 квітня

2021 року, строк на касаційне оскарження не пропущено.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що справа стосується захисту конституційного права особи на своєчасну оплату праці, тоді як різний підхід судів до захисту одних і тих самих конституційних прав порушує гарантовану Конституцією України рівність прав і свобод громадян перед законом. Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не навели мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного у його позовній заяві та апеляційній скарзі; суд апеляційної інстанції не зазначив у мотивувальній частині судового рішення доводів, за якими суд погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції. В оскаржуваних судових рішеннях суди не зазначили: чи наявні у справі обставини, за яких обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення; чи унеможливлює сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виконання відповідачем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам; чи є сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні невиправдано обтяжливою чи навіть непосильною для відповідача. Відповідачем не доведено, що майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання ним певних зобов`язань - з виплати заробітної плати іншим працівникам, тоді як накладення арешту на банківські рахунки відповідача в рамках виконавчих проваджень не можуть свідчити про обтяжливість розміру його відповідальності. Суд першої інстанції, посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц не врахував обставини справи в якій ці висновки сформульовані (зокрема наявність спору щодо розміру сум, належних при звільненні; роботодавець добровільно виплатив всі належні до виплати при звільненні суми; зловживання позивачем прав; перебування роботодавця у процесу ліквідації). До того ж, з висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц не можна погодитися, оскільки відповідно до статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) його положення застосовуються до врегулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні урегульовано нормами трудового права у статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) і не потребує додаткового застосування норм ЦК України, оскільки правова природа такого відшкодування здійснює функцію гарантування прав найманих працівників, а не санкційну за невиконання стороною своїх зобов`язань. Врегулювання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні нормами трудового законодавства у статті 117 КЗпП України підтверджується більш пізніми висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові

від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, а тому суди безпідставно врахували постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Також суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, не навів належного обґрунтування розрахунку стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а лише, на думку заявника, довільно трактував норму статті 117 КЗпП України, що змінило правовий зміст цієї статті.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, що суди попередніх застосували норми права без урахування висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 569/19623/19,

від 18 листопада 2020 року у справі № 335/4416/18-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 761/15549/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 296/10359/17,

від 09 грудня 2020 року у справі № 754/3378/18, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 24 березня 2021 року у справі № 359/8379/17, від 29 березня 2021 року у справі № 760/23306/17, а також викладених судами першої та апеляційної інстанцій у справах № 756/3609/20 (рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року), № 756/8954/18 (постанова Київського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року),

№ 756/5006/19 (рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду

від 20 січня 2020 року), № 756/4635/19 (рішення Оболонського районного суду

м. Києва від 14 червня 2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року).

Серед іншого касаційна скарга містить посилання на те, що судові рішення підлягають касаційному оскарженню з підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (неврахування судами вказаних вище правових висновків, викладених Верховним Судом у подібних правовідносинах).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та неодноразово підтвердженим Верховним Судом, зокрема у постановах

від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15, від 27 січня

2021 року у справі № 332/3682/17, від 29 березня 2021 року у справі

№ 760/23306/17, від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, урахувавши фактичні обставини справи, застосувавши принцип співмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, зокрема виконанням останнім судового рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 100 264,01 грн до пред`явлення позову та сплатою ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 12 428,51 грн у ході розгляду справи, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 000,00 грн.

Посилання заявника на те, що врегулювання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні нормами трудового законодавства у статті 117 КЗпП України підтверджується більш пізніми висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, а тому суди безпідставно врахували постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц є необґрунтованими, оскільки Велика Палата Верховного Суду у справах № 821/1083/17 та № 810/451/17 не відступала від висновків, викладених у постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц.

Інші доводи касаційної скарги в цілому зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених ними обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та належної оцінки судів. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини, надавати оцінку та здійснювати переоцінку доказів.

Перевіряючи наведені заявником підстави для відкриття касаційного провадження, зокрема посилання на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у постанові

від 30 вересня 2020 року у справі № 569/19623/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 335/4416/18-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 761/15549/18,

від 02 грудня 2020 року у справі № 296/10359/17, від 09 грудня 2020 року у справі № 754/3378/18, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 24 березня 2021 року у справі № 359/8379/17, від 29 березня 2021 року у справі

№ 760/23306/17, Верховний Суд виходить з такого.

Так, у адміністративній справі № 120/3276/19-а предметом спору були вимоги про визнання противною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, а тому посилання на неврахування судами висновку, викладеного у цій справі є безпідставними, оскільки предмет і підстави позову, а також застосовані норми права не є подібними. Також необґрунтованими є твердження заявника про неврахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 296/10359/17, оскільки Верховний Суд, переглядав у касаційному порядку правильність застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права в частині вирішення вимог про стягнення понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу.

Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 30 вересня 2020 року у справі № 569/19623/19, від 18 листопада 2020 року у справі № 335/4416/18-ц,

від 02 грудня 2020 року у справі № 761/15549/18, від 09 грудня 2020 року у справі № 754/3378/18, від 24 березня 2021 року у справі № 359/8379/17, від 29 березня 2021 року у справі № 760/23306/17 є необґрунтованими, оскільки встановлені судами фактичні обставини справи є відмінними від обставин, які були встановлені у справі, яка переглядається.

Неспроможними також є посилання заявника на неврахування висновків, викладених судами першої та апеляційної інстанцій у справах № 756/3609/20 (рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2020 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2021 року), № 756/8954/18 (постанова Київського апеляційного суду

від 26 листопада 2020 року), № 756/5006/19 (рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2020 року), № 756/4635/19 (рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 червня 2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року), оскільки зазначені судові рішення в касаційному порядку не переглядалися та не є тими судовими рішеннями у яких викладено висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи заявника про наявність підстав для відкриття касаційного провадження на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики) є неспроможними, оскільки справа № 756/3609/20 не є малозначною в силу вимог закону (пункт 1 частини шостої статті 19 ЦПК України) і судами такою не визнавалася (пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Суди повно та всебічно з`ясували обставини справи, правильно застосували норми матеріального права та ухвалили судові рішення, відповідно до висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва

від 18 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 11 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак