Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 761/11003/19

провадження № 61-13134св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Жданової В. С., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

третя особа - Сколівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», третя особа - Сколівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Маймор С. Ю., від 27 вересня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 2282.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що між сторонами укладено договір іпотеки від 07 листопада 2005 року № 1-121-2005, предметом якого є земельні ділянки. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 04 жовтня 2016 року № 52478505 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Маймор С. Ю. від 27 вересня 2007 року № 2282, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме земельні ділянки площею 0,2500 га у с. Тухля Сколівського району Львівської області, кадастровий номер :01:029:0045; площею 0,0600 га у с. Волосянка Сколівського району Львівської області, кадастровий № :01:014:0193; площею 0,0760 га у с. Волосянка Сколівського району Львівської області, кадастровий номер :01:014:0307.

Позивач вважає, що розмір сум, які підлягають стягненню за виконавчим написом, та характер правовідносин сторін не є безспірними, оскільки під час проведення процедури ліквідації боржника частково погашені вимоги боржника; при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував первинних документів щодо видачі позики та здійснення її часткового погашення; зобов`язання, на підставі якого виданий виконавчий напис, припинилося внаслідок внесення запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи боржника.

З огляду на викладене позивач просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 30 жовтня 2019 року позов задовольнив. Визнав таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Маймор С. Ю., від 27 вересня 2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 2282.

Шевченківський районний суд м. Києва додатковим рішенням від 03 лютого 2020 року стягнув з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на користь ОСОБА_1 768,40 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при вчиненні виконавчого напису не були дотримані вимоги законодавства України, що регулюють спірні правовідносини.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 20 липня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2019 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» судовий збір у розмірі 1 152,60 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване дотриманням нотаріусом вимог закону при вчиненні виконавчого напису.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 27 серпня 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 910/13233/17.

Касаційна скарга мотивована тим, що всупереч вимогам законодавства України, в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, у наданих нотаріусу банком документах не було оригіналу кредитного договору, що унеможливлювало вчинення виконавчого напису.

Крім цього, претензія відповідача від 12 липня 2007 року не є вимогою про усунення порушення, оскільки не містить вимоги, а лише пропозицію.

Невідповідність виконавчого напису нотаріуса обов`язковим вимогам Закону України «Про нотаріат» спростовує висновки суду апеляційної інстанції та підтверджує висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції.

28 жовтня 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ «Промінвестбанк» на касаційну скаргу, який мотивований тим, що обґрунтування касаційної скарги із посиланням на постанову від 29 січня 2019 року у справі № 910/13233/17 про те, що Банк повинен був надавати оригінал кредитного договору або його дублікат, у цій справі не мають законних підстав, оскільки виконавчий напис вчинявся не на підставі кредитного договору, а на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду м. Києва.

21 жовтня 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 березня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк», і Товариством з обмеженою відповідальністю «Промтекс» (далі - ТОВ «Промтекс») укладено кредитний договір про відкриття кредитної лінії № 42-2005Л (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надає позичальнику кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії на суму, яка не може перевищувати 1 250 000,00 грн. Дата остаточного повернення всіх отриманих в межах кредитної лінії сум кредиту - 06 листопада 2008 року.

На забезпечення належного виконання умов кредитного договору 07 листопада 2005 року між банком і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 1-121-2005, предметом якого є земельна ділянка площею 0,2500 га у с. Тухля Сколівського району Львівської області, кадастровий номер :01:029:0045; земельна ділянка площею 0,0600 га у с. Волосянка Сколівського району Львівської області, кадастровий номер :01:014:0193; земельна ділянка площею 0,0760 га у с. Волосянка, Сколівського району, Львівської області, кадастровий номер :01:014:0307.

01 червня 2007 року банк на адресу ТОВ «Промтек» направив повідомлення про порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання.

12 липня 2007 року банк направив позивачу претензію на суму 1 287 823,54 грн.

Відповідно до акта звірки розрахунків за кредитним договором станом на 12 вересня 2007 року (включно) загальна сума заборгованості за відсотками і пенею, яка підлягала сплаті ТОВ «Промтек» на користь банку на підставі кредитного договору, становить 53 991,11 грн. Вказаний акт скріплений підписами керуючого філією та головного бухгалтера Відділення Промінвестбанку в м. Новомосковську Дніпропетровської області та директора ТОВ «Промтек» і скріплений печатками.

27 вересня 2007 року нотаріус вчинив виконавчий напис на суму 1 305 648,45 грн, у тому числі: 1 249 957,34 грн заборгованості за кредитом; 52 667,82 грн заборгованості за відсотками; 1 323,29 грн пені за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом; 1 700,00 грн плати за вчинення виконавчого напису, яким запропонував звернути стягнення на земельні ділянки площею 0,2500 га у с. Тухля Сколівського району Львівської області, кадастровий номер :01:029:0045; площею 0,0600 га у с. Волосянка Сколівського району Львівської області, кадастровий номер :01:014:0193; площею 0,0760 га у с. Волосянка Сколівського району Львівської області, кадастровий номер :01:014:0307, які є предметом іпотеки.

Постановою державного виконавця від 04 жовтня 2016 року № 52478505 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса № 2282, виданого 27 вересня 2007 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Маймор С. Ю.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

3. Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, зокрема неповідомлення боржника про вимогу кредитора, так і необґрунтованість вимог до боржника.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Така правова позиція викладена у постановах Великою Палатою Верховного Суду: від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278гс18).

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлено Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882 (далі - Інструкція).

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік), за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно подаються оригінали нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Стаття 88 Закону України «Про нотаріат» в чинній станом на дату вчинення оспорюваного виконавчого напису редакції визначає умови вчинення виконавчих написів, зокрема, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 283 Інструкції в чинній на час вчинення виконавчого напису редакції, передбачено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушень.

Результат аналізу зазначених норм дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій.

Безспірність документа, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється таким чином: боржник повинен бути повідомлений не менш ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною.

Апеляційний суд встановив, що 12 липня 2007 року відповідач надіслав позивачу претензію, в якій пропонував позивачу сплатити банку повну суму грошових зобов`язань ТОВ «Промтек» за кредитним договором в розмірі 1 287 823,54 грн і попереджав, що в разі несплати коштів протягом 30 днів банк розпочне стягнення на земельні ділянки, які були передані позивачем в іпотеку.

Позивач отримав претензію 16 липня 2007 року, про що свідчить його підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення, доказів того, що цього дня він отримав іншу кореспонденцію, надіслану банком, він не надав.

Матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності будь-яких заперечень позивача у відповідь на надіслану відповідачем вимогу про усунення порушення щодо виконання зобов`язання.

Отримавши письмову вимогу стягувача, ОСОБА_1 жодних дій не вчинив, розрахунків та доказів існування заборгованості в іншому розмірі ані стягувачу, ані нотаріусу не надав.

Відповідно до акта звірки розрахунків за кредитним договором станом на 12 вересня 2007 року (включно) загальна сума заборгованості за відсотками та пенею, яка підлягає сплаті ТОВ «Промтек» на користь банку за період травень - серпень 2007 року, становить 53 991,11 грн.

27 вересня 2007 року нотаріус вчинив виконавчий напис на суму 1 305 648,45 грн, у тому числі: 1 249 957,34 грн заборгованості за кредитом; 52 667,82 грн заборгованості за відсотками; 1 323,29 грн пені за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом; 1 700,00 грн плати за вчинення виконавчого напису.

Ураховуючи наведене, висновок апеляційного суду про надання банком нотаріусу всіх документів, передбачених Переліком, є обґрунтованим.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

Укладаючи договір іпотеки, іпотекодавець бере на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням зобов`язання боржником (у межах вартості предмета іпотеки), у тому числі й ті, що виникають унаслідок банкрутства боржника з його подальшим виключенням із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Оскільки покладення на особу, яка видала забезпечення, цих ризиків відбулося за договором, укладеним іпотекодавцем саме з кредитором, то всі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка видала забезпечення, і після припинення існування боржника, отже, ліквідація боржника не повинна припиняти обов`язок іпотекодавця з несення цих ризиків. Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка видала забезпечення, тобто звільнення останньої від таких ризиків повинно бути предметом спеціальної домовленості між нею і кредитором.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що сам факт ліквідації боржника за кредитним договором з внесенням запису до відповідного реєстру про припинення юридичної особи за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки та договору поруки, які укладені для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Отже, правильним є висновок апеляційного суду про те, що внесення запису до ЄДРПОУ про припинення юридичної особи боржника не є підставою для задоволення позову.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 686/17614/18 та у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-216цс14.

Заявляючи цей позов, позивач мав довести, що не було правової підстави для вчинення спірного виконавчого напису, тобто факт відсутності порушеного права відповідача та відсутність підстав для захисту відповідного права шляхом стягнення кредитної заборгованості на підставі спірного виконавчого напису.

Однак будь-яких належних доказів на підтвердження відсутності порушення зобов`язання за кредитним договором чи наявності спору щодо заборгованості (її розміру, строків, за які вона нарахована, тощо) позивач суду не надав.

Під час розгляду справи позивач не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості перед відповідачем за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення, а також, що при вчиненні оспорюваного напису були порушені норми права, які регулювали цей процес в чинній на той час редакції.

Ураховуючи наведене, правильним є висновок апеляційного суду, що матеріали справи містять докази належного направлення відповідачем та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором, нотаріусу надані необхідні документи на обґрунтування стягнення заборгованості, передбачені Переліком, а тому немає правових підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Постанова апеляційного суду не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 січня 2019 року у справі № 910/13233/17.

Аргументи касаційної скарги про те, що претензія відповідача від 12 липня 2007 року не є вимогою про усунення порушення, оскільки не містить вимоги, а лише пропозицію, зводяться до трактування встановлених судом фактичних обставин справи на власний розсуд і спростовуються текстом претензії, в якому зазначено, що в разі несплати вказаної в претензії суми в 30-тиденний строк банк розпочне звернення стягнення на земельні ділянки.

Доводи касаційної скарги про те, що всупереч вимогам законодавства України в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, у наданих нотаріусу банком документах не було оригіналу кредитного договору, що унеможливлювало вчинення виконавчого напису, Верховний Суд до уваги не бере, оскільки ці доводи не були підставою заявленого позову, що встановлено апеляційним судом.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснити переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо

визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун