Справа № 344/984/15-ц
Провадження № 2/344/337/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді - Татарінової О.А.,

з участю секретаря - Кондратів Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ТзОВ «ОЛКОМ-ЛІЗИНГ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 та ПАТ "Ідея Банк" про визнання іпотекодержателем нерухомого майна, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та стягнення судових витрат, -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ « Банк «Фінанси та Кредит» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та стягнення судових витрат, мотивуючи тим, що 26.07.2007р. між ОСОБА_2 та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», було укладено кредитний договір №151/07МК, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в розмірі 100 000,00 доларів США з оплатою за процентною ставкою 14% річних за користування кредитом на строк до 26.07.2022 на умовах повернення, строковості та платності. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 27.07.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кочан М.В. за №527-Д, за яким у іпотеку АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було передано нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень № 5, 6, 7, зазначених в плані літерою «А», загальною площею 283,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . У зв"язку з невиконанням договірних зобов"язань за відповідачем ОСОБА_2 виникла заборгованість та заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 14.03.2012 року заборгованість в розмірі 876 273,68 грн. було стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь банку. Проте, у процесі виконання рішення суду стало відомо, що відповідач незаконно всупереч п. 3.3.1 Іпотечного договору без письмової згоди іпотекодержателя на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківський міської ради від 18.09.2007р. №456 здійснив переведення у житловий фонд вищезазначених нежитлових приміщень та отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Отже, в супереч п.2.1.9 та 3.4.5 Іпотечного договору та ст. 12 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_2 без письмової згоди іпотекодержателя згідно договору купівлі-продажу здійснив продаж частини предмету іпотеки ОСОБА_1 . Загальна сума боргу станом на 16.06.2014р. становить 2 962 495 гр. 55 коп. Оскільки, до відповідача ОСОБА_1 перейшли права та обов"язки за іпотечним договором, то слід звернути стягнення на предмет іпотеки, який йому належить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №151/07МК від 26.07.2007 року.

24.04.2015р. позивач збільшив позовні вимоги та просив суд визнати АТ «Банк «Фінанси та Кредит» іпотекодержателем нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , звернути стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 по кредитному договору №151/07МК від 26.07.2007 року у розмірі 6 252 479 грн. 60 коп. шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною яка буде визначена у рамках виконавчого провадження, примусово виселити мешканців ОСОБА_1 , який проживає у квартирі АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 23.11.2020 року у справі залучено правонаступника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - ТзОВ «ОЛКОМ-ЛІЗИНГ».

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив, про час та місце судових засідань був повідомлений належним чином.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 26 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 100 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,00 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 26 липня 2022 року.

Пунктом 3.2. Кредитного договору позичальник зобов`язувався щомісяця, 26 числа кожного місяця, проводити погашення заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 555,56 доларів США, згідно Графіку зниження розміру заборгованості.

Відповідно до п.5.1 Кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань є нерухомість, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 283, 7 кв. м., відповідно до додатково укладеного договору застави.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 27 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку банку нежитлові приміщення № 5, 6, 7 загальною площею 283,70 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.1.3. договору іпотеки, предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у кредитному договорі зобов`язань іпотекодавця є нерухоме майно, що складається з нежитлових приміщень № 5,6,7, зазначених в плані літерою «А», загальною площею 283,7 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на предмет іпотеки підтверджено: договором купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого 26.07.2007 року ОСОБА_4 приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО, за реєстровим №522-Д, зареєстрований в державному реєстрі правочинів за №4352002, зареєстрований в Івано-Франківському ОБТІ згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15377575 від 26.07.2007 року реєстраційний №18924732, в реєстрову книгу №6ф номер запису 1112. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №15377640 виданого 26.07.2007 року Івано-Франківським ОБТІ, реєстраційний №18924732 предмет іпотеки має загальну площу 283,7 кв.м. вартістю 143 268 грн.

У Державному реєстрі іпотек на підставі вищезазначеного договору іпотеки на нежитлові приміщення № 5, 6, 7 загальною площею 283,70 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 накладено заборону на їх відчуження.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_2 кредитні зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку із чим у нього за кредитним договором від 26 липня 2007 року станом на 16 квітня 2015 року виникла заборгованість у загальному розмірі 6 252 479,60 грн.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в позові зазначив, що ОСОБА_2 усупереч положенням пункту 3.3.1 договору іпотеки від 27 липня 2007 року, без письмової згоди іпотекодержателя, провів реконструкцію нежитлових приміщень № 5, 6, 7 загальною площею 283,70 кв. м, що розташовані по АДРЕСА_1 , що знаходяться на мансардному поверсі, а в подальшому відчужив частину заставного майна ОСОБА_1 .

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 отримав у власність квартиру АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 204 від 01.02.2011 року та зареєстрував за собою право власності 18.02.2011 року. Квартира складається з 3-х кімнат, житловою площею 73,3 кв.м., загальною площею 107,5 кв.м.

Як вбачається із відповіді виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 23.06.2015 р. (а.с.95), Департаментом містобудування та архітектури та виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради не надавались дозволи на проведення реконструкції нежитлових приміщень в будинку АДРЕСА_1 , а також не затверджувався акт про готовність об`єкту до експлуатації, проектна документація в Департаменті відсутня.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 3033/20-28/173/21-28 від 25.01.2021 року житлова квартира АДРЕСА_3 , є об"єктом нерухомого майна, який виник внаслідок реконструкції частини нежитлового приміщення № 6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Різниця у площах квартири АДРЕСА_4 та частини нежитлового приміщення № 6 пояснюється відмінностями у підрахунках внутрішніх площ для житлових та громадських приміщень відповідно до ДБН, а саме: ДБН В.2.2-15-2005 додаток В (обов"язковий) п.В.6 та ДБН В.2.2.-9-99, додаток Д (обов"язковий) п.Д.5.

Таким чином, квартира АДРЕСА_2 не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки створена з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів, та є частиною іпотечного майна.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку».

Позичальник належним чином умов кредитного договору №151/07-МК не виконав та відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості по кредиту, останнє внесення платежу по тілу кредиту здійснено ОСОБА_2 25.03.2010 року.

Оскільки ОСОБА_2 кредитні зобов`язання належним чином не виконав, ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду № 0907/2-4377/11 від 14 березня 2012 року задоволено позов ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

Зі змісту даного рішення вбачається, що з ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" заборгованість за кредитним договором від 26.07.2007 станом на 20.12.2010 у розмірі 876 273,68 грн, а саме по сплаті кредиту 85 894,05 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 684 021,25 грн, по сплаті відсотків 7 348,12 дол.США, що складає 58 516,75 грн, пені 16 793,58 дол США, що складає 133 735,68 грн.

Пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Відповідно до повідомлення в.о. начальника Івано-Франківського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції від 17.08.2020 року згідно даних АСВП рішення Івано-Франківського міського суду № 0907/2-4377/11 від 14 березня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" заборгованості за кредитним договором у розмірі 876 273,68 грн. не виконано.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про повернення кредиту в повному обсязі.

При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через 10 днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання ( п.п. 3.4 Кредитного Договору та п.3.1.13 Договору іпотеки).

Відповідно до статей 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК Українивстановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

05.10.2020 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Селянін В.О. подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності та просив з цих підстав відмовити у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року (справа №357/9126/17-ц) звернуто увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Пред`явивши боржнику ОСОБА_2 досудову вимогу про дострокове повернення боргу за кредитним договором, та пред`явивши в грудні 2010 року позов, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, і міг пред`явити позов, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (одинадцятий день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту) протягом трьох років.

ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 26 січня 2015 року з урахуванням кредитної заборгованості, яка вже стягнута рішенням суду, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення власника житла, яке є частиною іпотечного майна. При цьому позивач пропустив строк для звернення до суду з даними позовними вимогами з вищенаведених підстав.

Дане твердження випливає та узгоджується з правовими позиціями, висловленими у постанові Великої палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року (справа № 523/10225/15-ц) та інших постановах цього суду.

Суд не приймає до уваги посилання представника ТзОВ «ОЛКОМ-ЛІЗИНГ» про необхідність відмови в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, оскільки правовідносини за кредитним договором між Банком та позичальником ОСОБА_2 припинилися після вимоги про дострокове повернення кредиту, а кошти сплачені позичальником на виконання рішення суду не можуть свідчити про визнання ним боргу. Крім того, норми ст.267 ЦК України не містять виключень щодо подання заяви про застосування наслідків позовної давності після скасування рішення суду та розгляду справи новим складом суду.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за спливом позовної давності.

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 526, 530, 533, 572, 589-591, 1050, 1052, 1054 Цивільного Кодексу України, Закону України «Про іпотеку», керуючись ст.ст. 4,13,81, 263- 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ТзОВ «ОЛКОМ-ЛІЗИНГ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3 та ПАТ "Ідея Банк" про визнання іпотекодержателем нерухомого майна, звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та стягнення судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Татарінова О.А.

Повний текст рішення складено 26 квітня 2021 року