ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/984/21 Справа № 211/517/19 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 211/517/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», Акціонерне товариство «Сведбанк», Акціонерне товариство «Дельта Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 липня 2020 року, яке постановлено суддею Сарат Н.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 06 липня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Акціонерного товариства «Сведбанк», Акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договорів недійними.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що в провадженні Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває цивільна справа № 211/5966/15-ц за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту.

У кредитному зобов`язанні позивач у справі № 211/5966/15-ц ПАТ «Альфа-Банк» отримав право вимоги з ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу права вимоги боргу від 15.06.2012 року, так як первісним кредитором за договором кредиту був ПАТ «Сведбанк».

Про даний договір відповідач дізнався лише на початку 2016 року, коли отримав судову повістку.

Відповідно до зазначеної у позові інформації 25.05.2012 року, відповідно до договору купівлі-продажу права вимоги ПАТ «Сведбанк» продав, а ПАТ «Дельта-Банк» придбав право вимоги боргу, у тому числі, і відносно ОСОБА_1 .

Згодом, 15.06.2012 року ПАТ «Дельта- Банк» продав, а ПАТ «Альфа-Банк» придбав аналогічне право.

Позивач вважає, що договори купівлі-продажу права вимоги боргу від 25.05.2012 року та від 15.06.2012 року з додатками мають бути визнані судом недійсними у частині, що стосується передачі права вимоги боргу з ОСОБА_1 за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк».

Так, ПАТ «Альфа-Банк» придбав право вимоги боргу з відповідача ОСОБА_1 за низкою договорів факторингу, а саме, договору факторингу, який укладено 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», договору факторингу від 15.06.2012 року, який укладено між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк». При цьому, «Виписки» з вказаних договорів не передбачають можливості ідентифікувати їх як «належні та допустимі докази» так як дані «виписки» не містять ні повного тексту угоди, ні переліку боржників, права вимоги боргу щодо яких передаються, ані інших умов договору.

Крім того, самі тексти договорів передбачають, що право вимоги у нового кредитора виникає після сплати повної суми договору - у першому випадку факторингу, та за умови сплати першого траншу - у другому договорі факторингу. ПАТ «Альфа-Банк» не надав жодних доказів даним обставинам - з матеріалів справи навіть не можна зрозуміти наявність самого факту наявності права вимоги боргу саме у ПАТ «Альфа-Банк».

Крім того, відповідно до ст. 1083 ЦК України, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави. З наданих документів не можна встановити - чи мав право ПАТ «Дельта Банк» відступати право вимоги позивачеві, з урахуванням вказаного.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до Розпорядження Держкомісії з регулювання ринків фінансових послуг № 231 від 03.04.2009 року, яке втратило чинність на підставі Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1926 від 13.08.2015 року, віднести до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів), фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги, набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Верховний Суд України у своїй Постанові від 13.04.2016 року зазначив, що хоча угода, укладена між сторонами і містить назву «Договір» (без будь-яких уточнень), однак з своєю правовою природою укладений договір містить ознаки договору факторингу і тому застосував до нього при розгляді справи норми ЦК України, які регулюють відносини за вказаним договором факторингу.

В даному випадку договори купівлі-продажу права вимоги за своєю правовою природою, на переконання позивача, є договорами факторингу і тому до них мають застосовуватись відповідні норми діючого законодавства і, зокрема, вказане розпорядження Держкомісії з регулювання ринків фінансових послуг № 231 від 03.04.2009 року, яке до внесення до нього змін Розпорядженням № 352 від 06.02.2014 року мало вищевказану редакцію тексту пункту 1, і тому передбачало можливість укладення договорів факторингу лише щодо відступлення права вимоги з боржників - суб`єктів господарювання. В даному випадку договір кредиту було укладено з громадянином ОСОБА_1 , а ніяк не із відповідним суб`єктом господарювання, наприклад з СПД, ФОП чи ін. Зважаючи на вказане, на переконання позивача, у період до 06.02.2014 року ніхто не мав права укладати договір про платне відступлення права вимоги боргу з ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, вказані договори купівлі-продажу права вимоги, а по суті - факторингу, принаймні у частині, що стосується ОСОБА_1 , є нікчемними угодами, так як при їх укладенні було допущено свідоме порушення норм діючого законодавства, а тому додаткових підстав для визнання їх недійсними не потребується.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати недійсними договори купівлі-продажу прав вимоги, які були укладені 25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та від 15.06.2012 року, який був укладений між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» в частині передачі прав вимоги за кредитним договором від 25.03.2008 року №0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк».

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 липня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи.

Так, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до договорів про купівлю-продаж права вимоги, не вбачається факту наявності у ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги боргу за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк».

Крім того, договори купівлі-продажу права вимоги за своєю правовою природою, на переконання позивача, є договорами факторингу і тому до них мають застосовуватись відповідні норми діючого законодавства і, зокрема, розпорядження Держкомісії з регулювання ринків фінансових послуг № 231 від 03.04.2009 року, яке передбачало можливість укладення договорів факторингу лише щодо відступлення права вимоги з боржників - суб`єктів господарювання.

Відповідач зауважує на тому, що оскільки договір кредиту було укладено з громадянином ОСОБА_1 , а не із відповідним суб`єктом господарювання, у період до 06.02.2014 року ніхто не мав права укладати договір про платне відступлення права вимоги боргу з ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, предстанвика відповідача АТ «Альфа-Банк» - Курдюмова М.М., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 25.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 54000 грн. на строк з 25.03.2008 року по 24.03.2028 року, включно. (том 1 а. с.10-16).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк», укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого до ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк», перейшло право вимоги відносно боржника за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Сведбанк».

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк», та ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого до ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», перейшло право вимоги відносно боржника за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк».

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що банки не мали права укладати вказані договори, які є договорами цесії (на укладення яких у банку немає ліцензії), оскільки мають право на укладення лише виключно договорів факторингу.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 8 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги що відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.

Цивільний Кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язали здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кредитним договором не передбачена згода боржника на заміну кредитора у зобов`язанні. Також Позивач не є стороною договорів про відступлення права вимоги з кредитним договором. Договорами про відступлення права вимоги за кредитним договором не передбачена згода боржника на заміну кредитора в зобов`язанні.

Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені статтею 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, та і оплатним.

У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Разом з тим, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч. 1ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас, щодо суб`єктного складу таких правовідносин, у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено уст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства, договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.

Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 30.01.2018 року по справі № 910/7038/17.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду прешої інстанції про те, що спірні договори від 25 травня 2012 року та 15 червня 2012 року є оплатними договорами відступлення права вимоги, а не договорами факторингу, оскільки за укладеними договорами жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.

Також спірні договори не є договорами про надання фінансової послуги в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що нормами цивільного законодавства не встановлено суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін, а не видом діяльності, на здійснення якої необхідний дозвіл (ліцензія), є правильним, доводи апеляційної скарги такі висновки суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що банки мають право укладати лише договір факторингу, є його довільним тлумаченням норм цивільного права.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що обов`язок доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивача покладається безпосередньо на позивача.

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, встановлено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, аналогічна правова позиція наведена в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсими».

Обсяг відповідальності ОСОБА_1 за кредитним зобов`язанням, згідно договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» та від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк», жодним чином не змінюється.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що права позивача при укладенні договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» та від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк» жодним чином не зачіпаються. Натомість позивач не обґрунтував, яким чином договір відступлення права вимоги порушує суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача. В ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує недійсність правочинів, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Не можуть бути підставою для скасування рішення та задоволення позовних вимог позивача доводим апеляційної скарги про те, що відповідно до договорів про купівлю-продаж права вимоги, не вбачається факту наявності у ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги боргу за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», оскільки наявними в матеріалах справи доказами встановлено, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк», укладено договір купівлі-продажу прав вимоги згідно якого до ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк», перейшло право вимоги відносно боржника за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є АТ «Сведбанк».

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк», та ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого до ПАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», перейшло право вимоги відносно боржника за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк».

Отже, відповідно до вказаних вище договорів, право вимоги боргу за кредитним договором від 25.03.2008 року № 0308/0308/71-065, який було укладено між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» перейшло до АТ «Альфа-Банк».

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної - відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 06 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: