П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2021 року м. Київ

справа № 758/8997/16

провадження № 22-ц/824/340/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В. (суддя-доповідач), Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

сторони:

позивач - Київський міський центр зайнятості

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року у складі судді Ларіонової Н.М., повний текст складений 30.07.2020 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року Київський міський центр зайнятостізвернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми матеріальної допомоги.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач зареєструвався в Подільському районному центрі зайнятості як шукаючий роботу з 06 липня 2010 року. Наказом Подільського районного центру зайнятості № 4864 від 13 липня 2010 року відповідачу був наданий статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю.

Позивач зазначає, що 25 серпня 2010 року ОСОБА_1 подав заяву до Подільського районного центру зайнятості з проханням направити його на курси до Національного педагогічного університету ім. Драгоманова за спеціальністю «Ділова англійська мова». В цей же день відповідач подав до Подільського районного центру зайнятості заяву про виплату матеріальної допомоги у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації.

26 серпня 2010 року між Подільським районним центром зайнятості та відповідачем був укладений договір № 252 щодо направлення його на навчання для підвищення кваліфікації до Національного педагогічного університету ім. Драгоманова за спеціальністю «Ділова англійська мова». Наказом Подільського районного центру зайнятості № 6098 від 30 серпня 2010 року відповідачу припинено виплату допомоги по безробіттю з 26 серпня 2010 року. Наказом Подільського районного центру зайнятості № 6099 від 30 серпня 2010 року відповідача направлено на професійну підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації з 26 серпня 2010 року, у зв`язку з чим призначено матеріальну допомогу в період професійної підготовки, підвищення кваліфікації і перепідготовки.

04 січня 2011 року до Подільського районного центру зайнятості надійшов лист від Виконавчого органу Подільської районної у м. Києві Ради щодо реєстрації фізичних осіб-підприємців з повідомленням що відповідач з реєстрації фізичних осіб-підприємців не виключено. В зв`язку з чим, наказом Подільського районного центру зайнятості від 12 березня 2011 року № НТ110312 було припинено виплату допомоги по безробіттю, так як відповідач надав документи, що містять неправдиві відомості.

Згідно з бухгалтерським перерахунком Київським міським центром зайнятості відповідачу була виплачена допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період навчання в розмірі 28 796,61 грн. Крім того позивачем було перераховано Національному педагогічному університету ім. Драгоманова на навчання відповідача з 26 серпня 2010 року по 17 листопада 2010 року за професією «Іноземна мова рівень початковий» 1 990,15 грн., яку позивач просив стягнути на його користь.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідачОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київського міського центру зайнятості суму матеріальної допомоги в розмірі 30 768,76 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що як у випадку пред`явлення позову самою собою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином апелянт зазначає, що вимога позивача від 12 березня 2011 року № 52 про повернення грошових коштів протягом п`ятнадцяти днів з дня ознайомлення з даним наказом, не може бути виконана у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності без поважних причин.

У відзиві на апеляційну скаргу Київський міський центр зайнятостізазначає, що звернення 07 листопада 2011 року прокурора Подільського районну міста Києва в інтересах держави в особі Київського міського центру зайнятості до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною вимогою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, стало підставою для зупинення перебігу строку позовної давності.

Позивач вважає, що судом першої інстанції було всебічно досліджено всі обставини справи, об`єктивно надано оцінку доказам, а тому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмово провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою.

Статусу безробітного може набути зокрема особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи (пункт 1 частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення»).

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (частина друга статті 43 Закону України «Про зайнятість населення»).

Відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного (частина третя статті 44 Закону України «Про зайнятість населення»).

Реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється зокрема у разі: встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг; встановлення факту виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг) (пункти 8 та 9 частини першої статті 45 Закону України «Про зайнятість населення»).

Згідно з підпунктом 5.5 пунктом 5 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 20 листопада 2000 року № 307, виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного, зайняття підприємницькою або іншою діяльністю, пов`язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами (з дня працевлаштування, державної реєстрації як суб`єкта підприємницької або іншої діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами).

Відповідно до частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (частина третя статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»).

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

У відповідності до частини восьмої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Отже, аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що особа, зареєстрована як фізична особа - підприємець, не може бути визнана безробітною і не має права на виплату допомоги по безробіттю.

Судом встановлено, що 13 липня 2010 року ОСОБА_1 звернувся із відповідною заявою до Подільського районного центру зайнятості про надання йому статусу безробітного (а.с. 9).

Наказом Подільського районного центру зайнятості від 13 липня 2010 року № 4864 ОСОБА_1 надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю (а.с. 10).

25 серпня 2010 року відповідач звернувся до Подільського районного центру зайнятості з заявою про направлення його на курси до Національного педагогічного університету ім. Драгоманова за спеціальністю «Ділова англійська мова» (а.с. 23).

Крім того, 25 серпня 2010 року ОСОБА_1 подав до Подільського районного центру зайнятості заяву про виплату йому матеріальної допомоги у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації (а.с. 24).

26 серпня 2010 року між Подільським районним центром зайнятості та ОСОБА_1 укладено договір № 252, щодо направлення ОСОБА_1 на навчання для підвищення кваліфікації до Національного педагогічного університету ім. Драгоманова за спеціальністю «Ділова англійська мова» (а.с. 26).

Наказом Подільського районного центру зайнятості від 30 серпня 2010 року № 6098, ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю, відповідно до п. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а.с. 30).

Наказом Подільського районного центру зайнятості від 30 серпня 2010 року № 6099, ОСОБА_1 направлено на професійну підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації з 26 серпня 2010 року (а.с. 31).

Наказом Подільського районного центру зайнятості від 18 листопада 2010 року № 8652, ОСОБА_1 припинено виплату матеріальної допомоги у період професійного навчання, відповідно до п. 2 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а.с. 32).

Наказом Подільського районного центру зайнятості від 18 листопада 2010 року № 8656, ОСОБА_1 поновлено виплату допомоги по безробіттю застрахованим особам, відповідно до ст. 22 та 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а.с. 33).

Відповідно до інформації Виконавчого органу Подільської районної у м. Києві ради від 04 січня 2011 року № 4177 щодо реєстрації фізичних осіб-підприємців вбачається, що ОСОБА_1 з реєстрації фізичних осіб-підприємців не виключено.

З листа Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 04 березня 2011 року № 105 вбачається, що станом на 02 березня 2011 року відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ОСОБА_1 відсутні.

Оскільки відповідач надав документи, що містять неправдиві відомості, Подільським районним центром зайнятості було видано наказ від 12 березня 2011 за № НТ110312 про припинення виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 .

Як вбачається з виписки з відомостей виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 була виплачена допомога по безробіттю та матеріальну допомогу (стипендію) у період перенавчання в сумі 28 796,61 грн.

Також, в період з 26 серпня 2010 року по 17 листопада 2010 року Київським міським центром зайнятості було перераховано Національному педагогічному університету ім. Драгоманова на навчання ОСОБА_1 за професією (спеціальністю) «Іноземна мова рівень початковий» 1 990,15 грн.

ОСОБА_1 надсилалося повідомлення від 04 квітня 2011 за № 26-821 про необхідність відшкодування незаконно отриманих коштів. Проте, в добровільному порядку безробітний кошти не повернув.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при зверненні до центру зайнятості відповідач ОСОБА_1 подав недостовірні відомості, обов`язок надання яких покладено на особу, що звертається до центру зайнятості для встановлення статусу безробітного та виплати відповідної матеріальної допомоги, що спричинило незаконну виплату йому коштів.

Разом з тим, 26 червня 2020 року відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 104-108).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Подільського районного центру зайнятості від 12 березня 2011 року за № НТ110312 ОСОБА_1 було припинено виплату допомоги по безробіттю через надання останнім неправдивих відомостей, та в цей же день наказом № 52 було зобов`язано відповідача повернути кошти протягом 15 календарних днів з дня ознайомлення з цим наказом (а.с. 16).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що строк позовної давності в даній справі має відраховуватися саме з 12 березня 2011 року. В той же час позов було подано до суду лише в липні 2016 року, тобто з пропуском встановленого законом строку. При цьому позивачем не було представлено до суду доказів існування обставини, які б об`єктивно перешкодили йому звернутися до суду в межах вищезгаданого строку.

Доводи позивача, викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу щодо переривання строку позовної давності у зв`язку зі зверненням прокурора Подільського районну міста Києва в інтересах держави в особі Київського міського центру зайнятості до адміністративного суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до вимог 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, або ж у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників. Як вбачається з матеріалів справи, встановлені даною нормою випадки відсутні, а перебування справи на розгляді у адміністративному суді 2011-2015 роках, не є підставою для переривання строку в рамках цивільного судочинства.

Отже, враховуючи відповідну заяву відповідача та зважаючи на пропуск позивачем встановленого законом строку позовної давності, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду має бути скасоване, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат, які в даному випадку підлягають стягненню на користь відповідача ОСОБА_1 з позивача.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення суми матеріальної допомоги відмовити.

Стягнути з Київського міського центру зайнятості накористь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 067 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: