Справа № 127/8624/20
Провадження № 22-ц/801/761/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 рокуСправа № 127/8624/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Береговий О. Ю., Ковальчука О. В.,

учасники справи:

позивач

Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго»

відповідачі:

ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

(особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Федчишена С. А. в м. Вінниця, дата складення повного рішення відповідає даті його постановлення,-

в с т а н о в и в:

16 квітня 2020 року позивач КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» подало позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 липня 2020 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 (а.с. 45).

Позов мотивовано тим, що позивач є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідно до умов, визначених Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630 та ЗУ «Про житлово - комунальні послуги». Відповідачі, які проживають та зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , отримують від підприємства послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, однак не оплачують спожиті комунальні послуги. З урахуванням встановленого кола осіб відповідачів по справі, уточнивши позовні вимоги (а.с. 41), КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суму заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 30 квітня 2017 року по 29 лютого 2020 року з урахуванням суми витрат від інфляційних процесів та 3% річних від суми основного боргу в розмірі 18 814 грн, з яких: 17 135, 95 грн сума заборгованості за спожиті послуги з центрального теплопостачання, 651, 58 3 % річних від простроченої суми заборгованості, 1 026, 47 грн - сума витрат від інфляції.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2020 року позов задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , на користь КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за період з 30.04.2017 р. по 29.02.2020 р. за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в розмірі 18 814 грн, з яких: 17 135, 95 грн сума основного боргу, інфляційні втрати 1 026, 47 грн, 3% річних 651, 58 грн, Вирішено питання про стягнення з відповідачів у рівних частинах судового збору.

Рішення мотивовано тим, що помешкання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго». Згідно особового рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 12) у помешканні за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а згідно свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 04.09.2013 року ОСОБА_2 є власником цієї квартири, а отже вони зобов`язані утримувати дане майно.

З таким судовим рішенням не погодився відповідач ОСОБА_3 , 26 лютого 2021 року подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з нього заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з 30 квітня 2017 року по 29 лютого 2020 року у розмірі 18 814 грн солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 04 вересня 2013 року він втратив право власності на квартиру АДРЕСА_2 , ця квартира була продана на прилюдних торгах, власником квартири є ОСОБА_2 . Зазначає, що власник квартири та члени її родини є чужими для нього людьми, з якими він не підтримує жодних зв`язків, з моменту виселення він жодного разу не був у своїй колишній квартирі. Вказує, що деякий час він мешкав у родичів, починаючи з 2015 року та по теперешній час проживає у селі Лозовата Вінницького району, в підтвердження чого надає довідку № 7 від 27 січня 2021 року видану Липовецькою міською радою та квитанції по оплату комунальних послуг. Вважає, що з моменту втрати житла у нього припинився обов`язок сплачувати комунальні платежі спожиті новими власниками квартири.

19 березня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали заяву у якій просять задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_3 (а.с. 96). Зазначають, що ОСОБА_3 опинився у ситуації, в якій його зобов`язують платити кошти за комунальні послуги, які він ніколи не споживав, так як з 04 вересня 2013 року у квартирі жодного разу не був.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

По справі встановлено наступні обставини:

КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» є постачальником теплової енергії та гарячого водопостачання до квартири АДРЕСА_2 , яка відповідно до свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 04.09.2013 року належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 31).

Як слідує з витягу особового рахунку № НОМЕР_1 , за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 12), факт реєстрації ОСОБА_3 , у цій квартирі також підтверджується наданою ним довідкою Липовецької міської ради № 7 від 25.01.2021 року (а.с. 76).

Крім того згідно довідки про реєстрацію місця проживання № 18 328 від виданої Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради 29 квітня 2020 року (а.с. 21) ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно оборотної відомості та розрахунку суми заборгованості заборгованість відповідачів за надані послуги централізованого теплопостачання станом на 29.02.2020 рік становить 18 814, 00 грн. (а.с. 10,11).

Відповідно до відомостей про нарахування та оплату надання послуг теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 30 квітня 2017 року по 29 лютого 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 18 814 грн, з яких: 17 135, 95 грн сума заборгованості за спожиті послуги з центрального теплопостачання, 651, 58 3 % річних від простроченої суми заборгованості, 1 026, 47 грн - сума витрат від інфляції.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

В даному випадку судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу сплати коштів за спожиті послуги з централізованого теплопостачання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон).

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (ЦК України) боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20.06.2012 р. у справі № 6-68цс12.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність спірних правовідносин між КП ВМР «ВМТЕ» і ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , встановив, що права позивача відповідачами порушені, оскільки вони не оплачували послуги з централізованого теплопостачання.

Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_3 про те, що він у цій квартирі не проживає та не має сплачувати комунальні послуги з огляду на таке.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону встановлено, що індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частин 1, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

За змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (пункт 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

З огляду на викладене, нести витрати по оплаті наданих житлово-комунальних послуг зобов`язані не тільки власники квартири, а й особи місце проживання яких, у цій квартирі, зареєстровано у встановленому порядку.

Оскільки ОСОБА_3 , як особа, постійне місце проживання якої у встановленому порядку зареєстровано в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , він є споживачем житлово-комунальних послуг в розумінні пункту 6 частини першої статті 1 Закону, іншої домовленості щодо оплати комунальних послуг між ним та власницею квартири і іншими особами, які у ній проживають, суд не установив, а тому дійшов до правильного висновку, що ОСОБА_3 має відповідати за порушення зобов`язань з оплати спожитих послуг з теплопостачання квартири солідарно з власницею та рештою осіб, які у ній проживають.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відтак, апеляційний суд дійшов до переконання що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та зводяться до власного тлумачення норм закону, що регулюють дані правовідносини, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі повно з`ясованих обставин справи (ст. 375 ЦПК України).

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір заборгованості становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції (п. в ч.1 ст. 382 ЦПК України), слід зазначити наступне.

За подання апеляційної скарги було сплачено 1 051 грн судового збору (а.с. 91), проте оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, понесені відповідачем судові витрати не підлягають стягненню з позивача. Інші учасники справи судові витрати в суді апеляційної інстанції не понесли.

Оскільки дія рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2020 року була зупинена в порядку ч. 4 ст. 359 ЦПК України до закінчення апеляційного розгляду, його дію слід поновити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2020 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2020 року.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за сторонами.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

О. В. Ковальчук