ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року

м. Черкаси

справа № 712/11364/20 провадження № 22-ц/821/764/21 категорія на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Василенко Л.І.

секретаря: Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник ОСОБА_1 адвокат Татаринов Олександр Сергійович;

відповідач: Придніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_1 до Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

17 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 228498084 від 17 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить наступне майно квартира 79,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою реалізації своїх прав на вказане нерухоме майно, у вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса, де йому стало відомо про наявну заборону відчуження всього майна, що належить позивачу на підставі постанови Придніпровського ВДВС від 14 лютого 2013 року про відкриття виконавчого провадження № 36344831.

Згідно з інформацією, яка міститься в Державному реєстрі речових прав за критерієм пошуку « ОСОБА_1 », 14 лютого 2013 року внесено запис № 139842 про накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_1 заборона здійснювати відчуження на підставі постанови Придніпровського ВДВС Черкаського МУЮ від 14 лютого 2013 року про відкриття виконавчого провадження № 36344831.

Придніпровський відділ ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) листом № 64826 від 12 жовтня 2020 року повідомив, що згідно даних АСВП на виконанні у Придніпровському відділі державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 36344831 з примусового виконання виконавчого листа № 2-6628 від 29 листопада 2012 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 236 099,59 грн., яке завершене 18 березня 2013 року на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «про виконавче провадження».

Отже, на даний час на виконанні в органах державної виконавчої служби не перебувають виконавчі провадження, де позивач є боржником та у якого є невиконані зобов`язання перед третіми особами. Даний факт також підтверджується відсутність відомостей про боржника в Єдиному реєстрі боржників.

Просив суд скасувати арешт за номером 139841 накладений постановою Придніпровського ВДВС 14 лютого 2013 року та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборон № 139842 зареєстрований 14 лютого 2013 року.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту закрито.

Роз`яснено позивачу його право на звернення в порядку Розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України до суду із скаргою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено його права чи свободи.

Ухвала суду мотивована тим, що вимоги про зняття арешту, накладеного на майно боржника у виконавчому провадженні не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки в такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, бо його майно арештовано державним виконавцем як боржника за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог ст.ст. 42, 48, 175, 447 ЦПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2021 року як незаконну та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні питання про закриття провадження управі, суд першої інстанції не врахував, що підставою позову ОСОБА_1 визначив наявність арешту, накладеного на все вищезазначеного майна позивача, що перешкоджає йому в реалізації його правомочностей як власника.

Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 не оспорює законність дій державного виконавця щодо накладення арешту на його нерухоме майно у 2013 році та не ставить на вирішення суду питання порушення виконавцем процедури накладення або зняття накладеного арешту.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, ОСОБА_1 вважає, що суд дійшов передчасного висновку щодо можливості захисту прав позивача у спосіб, передбачений розділом VII ЦПК України шляхом подачі скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця та вважає, що його позов як боржника у виконавчому провадженні відкритому на підставі виконавчого листа виданого судом цивільної юрисдикції, підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив

1.Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала суду, яка входить в перелік ухвал, визначених ст. 353 ЦПК України, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду.

Відповідно до положень ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 228498084 від 17 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить наступне майно: квартира 79,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Придніпровському відділі державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 36344831 з примусового виконання виконавчого листа № 2-6628 від 29 листопада 2012 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Черкаське головне регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у сумі 236 099, 59 грн., яке завершене 18 березня 2013 року на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби).

В подальшому, на виконанні Деснянського районного відділу ДВС у м. Києві перебували виконавчі провадження № 36344831, № 37888673, № 39012024 з примусового виконання виконавчого листа № 2-6628 від 29 листопада 2012 року, виданого Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 коштів у розмірі 236 099,59 на користь ПАТ КБ «Приватбанк». Вказане виконавче провадження було завершене, про що свідчить відсутність виконавчих проваджень про стягнення з скаржника виконавчого збору та інших витрат.

Крім того, відповідно до відомостей з Єдиного реєстру боржників вбачається, що на виконанні в органах державної виконавчої служби та приватних виконавців не перебувають відкриті та незавершені виконавчі провадження в яких ОСОБА_1 є боржником.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що з метою реалізації своїх прав на вказане нерухоме майно, у вересні 2020 року він звернувся до нотаріуса, де йому стало відомо про наявну заборону відчуження всього майна, що належить йому на підставі постанови Придніпровського ВДВС від 14 лютого 2013 року про відкриття виконавчого провадження № 36344831.

Згідно з інформацією, яка міститься в Державному реєстрі речових прав за критерієм пошуку « ОСОБА_1 », 14 лютого 2013 року внесено запис № 139842 про накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_1 - заборона здійснювати відчуження на підставі постанови Придніпровського ВДВС Черкаського МУЮ від 14 лютого 2013 року про відкриття виконавчого провадження № 36344831.

Для відновлення своїх порушених прав, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про зняття арешту та просив скасувати арешт, накладений за реєстраційним номером 139842 зареєстрований 14 лютого 2013 року на підставі постанови Придніпровського ВДВС Черкаського МУЮ про відкриття виконавчого провадження № 36344831, об`єкт обтяження: все майно, що належить боржнику, заборона здійснювати відчуження, особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 .

У частині першій статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 11 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закону № 606-XIV) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною першою статті 606-ХІV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Згідно із статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до частини першої статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції на час пред`явлення позову) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в статті 60 Закону № 606-ХІV.

У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначено, що в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України.

Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника майна, а тому на підставі 59 ЗУ «Про виконавче провадження» просив зняти арешт з належного йому майна.

Суд першої інстанції правильно встановив, що підставою накладення арешту є постанова Придніпровського ВДВС Черкаського МУЮ від 14 лютого 2013 року про відкриття виконавчого провадження № 36344831 і ОСОБА_1 являється саме боржником у виконавчому провадженні (об`єкт обтяження: все майно, що належить боржнику, заборона здійснювати відчуження, особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_1 ).

Таким чином, враховуючи те, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`явити позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України.

Правом на звернення до суду з позовом про зняття арешту наділені лише ті особи, які не є боржниками (набули права власності на спірне майно в порядку реалізації на прилюдних торгах; помилково накладено арешт на частку майна, особи яка не є боржником та інше).

При цьому, посилання позивача в позовній заяві на статтю 41 Конституції України, статті 316, 317, 319, 321 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби. Таку ж позицію виклав у своїй постанові від 22 квітня 2020 року Верховний Суд під час розгляду справи № 544/394/18 (провадження № 61-12890св19).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року прийняту за наслідками розгляду справи № 340/25/19 та зазначає, що й районний суд також посилався в своїй ухвалі на вказану позицію Великої Палати, однак не застосував висновки, викладені в ній. Крім того, доводи апеляційної скарги зводяться до висновку, що справа повинна розглядатися в порядку цивільного судочинства судом цивільної юрисдикції.

Такі доводи ОСОБА_1 не є підставою для зміни чи скасування висновку районного суду, оскільки закриваючи провадження у справі та роз`яснюючи ОСОБА_1 його право на звернення до суду в порядку Розділу VІІ ЦПК України не змінював юрисдикції справи та не передавав її на розгляд до адміністративного чи господарського суду. Тому, доводи особи, що подає апеляційну скаргу про те, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства не спростовують висновків районного суду, оскільки суд також дійшов висновку про розгляд справи саме в порядку цивільного судочинства.

Крім того, посилаючись на позицію Великої Палати, висловлену в постанові від 22 січня 2020 року під час розгляду справи № 340/25/19, а саме на п. 27 постанови, ОСОБА_1 також вказує на наявність підстав розгляду його спору саме судом цивільної юрисдикції та зазначає, що суду необхідно для визначення юрисдикції визначити підстави позову, зміст прав на захист яких направлено звернення до суду.

Колегія суддів зауважує, що спору щодо юрисдикції розгляду справи в даному випадку немає, а існує питання щодо обрання способу захисту прав ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства, в якому існує (позовне, наказне та окреме провадження).

Районний суд у своєму висновку посилаючись на вищевказану позицію Великої Палати враховував, що під час розгляду справи № 340/25/19 Велика Палата скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та закриваючи провадження у справі зазначала, що розгляд питання про зняття арешту підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а суди розглянули дане питання в порядку адміністративного провадження. Крім того, із змісту постанови Великої Палати від 22 січня 2020 року під час розгляду справи № 340/25/19 вбачається, що за захистом своїх прав про зняття арешту звернувся не боржник, зазначений у виконавчому провадженні, а його спадкоємець, який не набув статус боржника та не міг реалізувати своє право власності на спадкове майно, а тому таке питання мало вирішуватися судами у позовному провадженні судом цивільної юрисдикції.

У випадку відновлення порушення майнових прав ОСОБА_1 слід враховувати, що саме він є боржником у виконавчому провадженні, а тому захист його порушених прав повинен відбуватися у чітко визначеному законом порядку, передбаченому саме розділом VІІ ЦПК України, про що йому було роз`яснено у резолютивній частині ухвали.

Крім цього, суд першої інстанції правильно врахував і позицію Верховного Суду, висловлену ним у постанові від 28 жовтня 2020 року за наслідками розгляду справи № 204/2494/20, відповідного до якої вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки позивач в такому випадку має бути й відповідачем, бо його майно арештоване державним виконавцем як майно боржника.

З вище встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги її обґрунтованості не спростовують відтак підстав для її скасування не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Придніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 29 квітня 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді В.О. Єльцов

Л.І. Василенко