ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/1072/20Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/817/201/21 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - представника АТ Ощадбанк Данилевич А.Б.,

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 09 листопада 2020 року, постановлене суддею Содоморою Р.О. в цивільній справі № 595/1072/20 за позовом Акціонерного товариства Державний ощадний банк України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, інфляційних втрат, 3% річних та звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року позивач АТ Державний ощадний банк України звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки, в обґрунтування якого вказало, що 10 квітня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є АТ Ощадбанк) та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 175, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 131 000 грн на строк 20 років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 09 квітня 2027 року, на придбання квартири, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15,3% річних в порядку визначеному договором. Цього ж дня з ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 297, за яким остання зобов`язалася відповідати за виконання боржником ОСОБА_1 умов договору. Також, 12 квітня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимович JI.B. та зареєстрований за № 822, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Внаслідок не виконання відповідачем зобов`язань за договором станом на 14.07.2020 року утворилася заборгованість в сумі 57541,61 грн, з яких: 50 617, 33 грн - заборгованість за основним боргом; 3 530,13 грн - заборгованість за процентами; 1 770, 44 грн - заборгованість за пенею; 1 302, 26 грн - загальна сума втрат від інфляції; 501, 45 грн - загальна сума 3 % річних.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 09 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 175 від 10 квітня 2007 року в розмірі 57 541 грн 61 коп, з яких: 50 617, 33 грн заборгованість за основним боргом; 3 530, 13 грн заборгованість за процентами; 1 770, 44 грн заборгованість за пенею; 1 302, 26 грн загальна сума втрат від інфляції; 501, 45 грн - загальна сума 3 % річних. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах судовий збір у розмірі 2 102 грн в дохід держави. В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних, основного боргу та пені, які на його думку, заявлені та стягнуті поза межами строку позовної давності, скасувати, вважаючи його в цій частині ухваленим з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на безпідставність висновків суду в частині стягнення інфляційних втрат на суму заборгованості за кредитом та відсотками й 3% річних, оскільки дані кошти, стягнення яких у вигляді додаткової відповідальності передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, за своєю суттю прирівнюються до неустойки (штрафу, пені), в той час як п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України позичальника звільнено від обов`язку зі сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки, штрафу, пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), у період дії карантину, встановленого КМУ на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину, а наявний у справі розрахунок заборгованості підтверджує факт нарахування Банком вищевказаних сум, у тому числі, й під час дії карантину.

Також, звертає увагу на безпідставне не застосування судом строку позовної давності з посиланням на переривання такого строку внаслідок внесення ним платежів у 2019 та 2020 роках, оскільки умовами кредитного договору було передбачено виконання боргу частинами шляхом щомісячної сплати платежів, тобто встановлено окремі зобов`язання позичальника, щодо кожного з яких право кредитора вважається порушеним з моменту невнесення позичальником чергового платежу. При цьому, посилається на безпідставне неврахування судом відповідної правової позиції Великої Палати Верховного Суду в справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року. Крім цього, з урахуванням спливу позовної давності до основної вимоги, вважає не підлягають стягненню й додаткові вимоги у вигляді штрафу та пені, нараховані на суму заборгованості за вимогами щодо яких позовна давність була пропущена. Приймаючи до уваги те, що перше прострочення сплати коштів за кредитним договором мало місце 01.02.2012 року, вважає, що сума заборгованості за основним боргом, що утворилася в період з 01.02.2012 року до серпня 2017 року та складає 7 980, 26 грн, заявлена банком до стягнення з пропуском строку позовної давності, оскільки стягненню підлягають лише відповідна сума в межах 3-річного строку (з серпня 2017 року).

Також, звертає увагу на ненадання судом належної правової оцінки змісту п. 1.7 укладеного між сторонами договору про іпотечний кредит, відповідно до якого суми, що вносяться позичальником не направляються на погашення кожного окремого зобов`язання в порядку черговості за часом виникнення, а направляються перш за все на погашення прострочених процентів за користування кредитом, потім на погашення нарахованих строкових процентів за користування кредитом, і лише потім на погашення заборгованості.

Вказує на безпідставність стягнення судом нарахованої за несвоєчасне внесення щомісячних платежів пені, починаючи від 29.02.2016 року, в той час як ним заявлялось клопотання про застосування строків позовної давності до пені, а законом передбачено річний строк позовної давності за вказаними вимогами. Сума пені, що заявлена в межах строку позовної давності становить 371, 96 грн.

У своєму відзиві АТ Ощадбанк відносно задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи її необґрунтованою та безпідставною.

В обґрунтування своїх заперечень щодо доводів апелянта про безпідставність нарахування інфляційних втрат і 3 % річних посилається на те, що нарахування вищевказаних сум входить до складу грошового зобов`язання й дані суми вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отримання компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор вправі отримати передбачених ст. 625 ЦК України суми за весь час прострочення, яке є триваючим правопорушенням. Вважає, що право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. При цьому, звертає увагу на відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року № 3-1522гс16 та у постанові Великої палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц.

Що стосується звільнення апелянта від відповідальності зі сплати штрафів, пені з посиланням на п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, то з урахуванням того, що відповідач не надав жодних доказів наявності обставин, які звільняють його від відповідальності за невиконання зобов`язання, а зокрема, - доказів погіршення його матеріального стану саме під час дії карантину та у зв`язку з його запровадженням, в той час як черговість сплати платежів він порушував задовго до виникнення даних обставин, вважає вірними й висновки суду в частині наявності правових підстав для стягнення інфляційних втрат і 3 % річних.

Також, з урахуванням змісту п. 4.3.3. Договору про іпотечний кредит № 175 від 10.04.2007 року, згідно якого позичальник погодився на сплату процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та штрафних санкцій у разі порушення умов Договору, вважає правомірним нарахування пені протягом усього часу порушення зобов`язання.

Рішення Бучацького районного суду від 09 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки позивачем АТ Ощадбанк не оскаржується.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, ні відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Братівник І.В. у судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Братівника І.В. надійшла письмова заява, в якій він просив розгляд справи провести у його та його довірителя відсутності; причина неявки відповідача ОСОБА_2 суду не відома.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленої про день і час розгляду справи сторони не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Беручи до уваги вимоги даної статті, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_1 і його представника адвоката Братівника І.В. на підставі поданої останнім заяви.

Представник позивача АТ Ощадбанк - адвокат Данилевич А.Б. у судовому засіданні відносно задоволення апеляційної скарги заперечила з підстав, викладених у письмовому відзиві; просила таку залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скаргши, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням того, що судове рішення в даній справі в частині відмови у задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки позивачем не оскаржується, то відповідно в цій частині колегією суддів дане рішення не переглядається.

Судом встановлено, що 10 квітня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 175, згідно якого банк зобов`язується надати позичальнику кредит на придбання квартири в сумі 131 000 грн строком на 20 років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 09 квітня 2027 року та зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 15,3 % річних в порядку визначеному договором (т. 1 а.с. 5-7).

26 серпня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір № 1, яким змінено зміст п. 1.1.1. Кредитного договору № 175 від 10 квітня 2007 року в частині розміру відсотків та збільшено розмір останніх до 16 % річних, починаючи з 26 серпня 2008 року (а.с. 8).

Згідно п. 1.5 Договору, позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування Кредитолм щомісячно до 30 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами у сумі 545, 83 грн та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за Кредитом шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з 26.04.2007 року, на відповідні рахунки позивальника, відкриті у філії Бучацьке відділення ВАТ «Ощадбанк» № 6354. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 09 квітня 2027 року.

Згідно умов п. 4.3.1 - 4.3.4 Кредитного договору позичальник зобов`язаний належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за цим Договором, повернути кредит в сумі 131 000 грн, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди встановлені цим договором, а у випадку невиконання, неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору сплатити штрафні санкції, у строк та на умовах, що визначені Договором.

У п. 4.3.3 Кредитного договору сторони погодили, що у разі порушення умов Договору та/або Іпотечного договору позичальник достроково зобов`язався повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та штрафних санкцій.

Відповідно до п. 5.2 Договору про іпотечний кредит за порушення взятих на себе зобов`язань з повернення основної суми кредиту та своєчасної сплати процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник зобов`язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0,05% від суми несплаченого платежу, за кожен день прострочення.

Згідно договору поруки № 297 від 10.04.2007 року поручитель ОСОБА_2 зобов`язується перед кредитором - ВАТ «Державний ощадний банк України» відповідати солідарно з боржником ОСОБА_1 за виконання в повному обсязі зобов`язання за кредитним договором № 175 від 10.04.2007 року, в тому числі, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору (т. 1 а.с. 9-10).

26 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ Державний ощадний банк України укладено Додатковий договір № 1 до договору поруки № 297 від 10 квітня 2007 року, яким змінено редакцію пункту Зобов`язання розділу Визначення та тлумачення термінів що стосується розміру відсотків за зобов`язанням боржника з зазначенням розміру останніх 16 % річних (т. 1 а.с. 11).

12 квітня 2007 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Максимович JI.B., зареєстрований за № 822 (т. 1 а.с. 12-15).

Відповідно до п. 1.1 Іпотечного договору іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності.

Згідно з п. 1.2 Іпотечного договору предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира АДРЕСА_2 загальною площею 47,6 кв. м, житлова площа - 37,5 кв. м. зі всіма невід`ємними її приналежностями, що стане власністю іпотекодавця та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

За розрахунком позивача станом на 14.07.2020 року заборгованість за кредитним договором № 175 від 10.04.2007 року складає 57 541, 61 грн, з яких: 50617, 33 грн - заборгованість за основним боргом; 3 530, 13 грн - заборгованість за процентами; 1 770, 44 грн - заборгованість за пенею, а також - нараховані відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України 1 302, 26 грн інфляційних втрат і 501, 45 грн - 3 % річних (т. 1 а.с. 23-36).

Як вбачається з даного розрахунку, вказана заборгованість утворилася, починаючи з 01.02.2012 року в зв`язку з несвоєчасним та не в повному обсязі внесенням відповідачем щомісячних платежів у розмірі, вказаному в Договорі. Останнє погашення заборгованості за основним боргом мало місце 25.02.2019 року, за відсотками 01.06.2020 року (а.с. 24-25).

19.06.2020 року АТ Ощадбанк на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надіслані письмові вимоги про дострокове повернення протягом 30 днів з моменту отримання вимоги усієї суми боргу за кредитним договором у розмірі 55 074, 06 грн, що існувала станом на 17 червня 2020 року (т. 1 а.с. 37-40).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від кожного з них окремо.

За ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну відповідальність).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки.

Спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно вимог ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Оскільки договір між сторонами встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, а також - у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Таким чином, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

За ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Задовольняючи позов в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, інфляційних втрат і 3 % річних, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись з даним позовом у липні 2020 року, Банк не пропустив строк позовної давності, так як строк дії кредитного договору до 09 квітня 2027 року й внаслідок внесення боржником на погашення заборгованості грошових сум 25.02.2019 року та 04.03.2020 року мало місце переривання строків позовної давності, а також з того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин, що внаслідок впровадження в Україні карантину його дохід був обмежений.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів у повному обсязі погодитися не може, виходячи з таких підстав.

Так, вірно встановивши, що з боку відповідачів мало місце несвоєчасне та не в повному обсязі внесення на виконання умов договору необхідних щомісячних платежів, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про наявність правових підстав для дострокового стягнення з них на користь позивача заборгованості за основним боргом та процентів.

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в частині ненадання судом належної правової оцінки факту пропуску позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за основним боргом з посиланням на те, що перше прострочення зі сплати щомісячних платежів мало місце, починаючи з 01.02.2012 року, у зв`язку з чим сума заборгованості за основним боргом, що утворилася в період з 01.02.2012 року до серпня 2017 року та складає 7 980, 26 грн, заявлена банком до стягнення з пропуском строку позовної давності, та з посиланням на неврахування судом першої інстанції відповідних правових висновків Великої Палати Верховного Суду в справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року, колегія суддів відхиляє, оскільки з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості (а.с. 23) вбачається, що не зважаючи на виникнення заборгованості за основним боргом вперше з 01.02.2012 року, відповідачем хоча й не регулярно, однак, впродовж 2012 2019 р.р. вказана заборгованість періодично частково погашалася, зокрема, заборгованість за основним боргом, що виникла з 01.02.2012 року була повністю погашена 06.11.2012 року; заборгованість, що виникла з 01.09.2016 року була повністю погашена 01.12.2016 року, заборгованість, що виникла з 01.03.2017 року повністю погашена 03.04.2017 року; заборгованість, що виникла з 03.04.2017 року повністю погашена 04.05.2017 року; заборгованість, що виникла з з 03.05.2017 року повністю погашена 01.06.2017 року; заборгованість, що виникла з 03.07.2017 року того ж дня була погашена й станом на 31.07.2017 року жодної заборгованості у відповідачів перед банком зі сплати основного боргу не існувало. У зв`язку з цим, звернувшись із позовом 23.07.2020 року, в той час як станом на 31.07.2017 року заборгованості за основним боргом не існувало, а така утворилася в подальшому, починаючи з 01.08.2017 року внаслідок несвоєчасного та не в повному обсязі внесення щомісячних платежів, останні з яких було внесено 25.02.2019 року (на погашення основного боргу) та 03.03.2020 року (на погашення процентів), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що мало місце переривання строку позовної давності, після якого відлік такого строку розпочинається заново й при зверненні з даним позовом АТ Ощадбанк строк позовної давності не був пропущений.

Разом із тим, з висновками суду першої інстанції в частині відсутності правових підстав для застосування позовної давності до вимог про стягнення пені з посиланням на переривання строку позовної давності шляхом внесення відповідачем 25.02.20 року та 04.03.2020 року платежів на погашення кредитної заборгованості колегія суддів погодитися не може, оскільки такі не відповідають наявним у справі доказам., зроблені без урахування положень укладеного між сторонами кредитного договору.

Так, із наявного у справі розрахунку пені за несвоєчасне погашення кредиту вбачається, що пеня у розмірі 1 770, 44 грн нарахована позивачем за період з 03.02.2016 року до 01.03.2020 року й не зважаючи на часткове періодичне внесення відповідачами у період з 2012 до 2020 року сум на виконання умов кредитного договору, погашень за нарахованою заборгованістю з пені не відбувалося з причини, що черговість погашення платежів за Договором про іпотечний кредит, яка встановлена п. 1.7 (т. 1 а.с. 5 на звор.), передбачає сплату пені лише після погашення прострочених і нарахованих строкових процентів та після погашення простроченої та строкової заборгованості. У зв`язку з тим, що періодичним внесенням відповідачем платежів на виконання умов договору не погашалася прострочена та існуюча заборгованість за процентами та основним боргом, то відповідно відсутні підстави вважати, що внаслідок періодичного часткового внесення таких платежів мало місце переривання строку позовної давності щодо пені й такий висновок повністю підтверджується наданим позивачем розрахунком, згідно якого жодних погашень нарахованої з 03.02.2016 року пені не відбувалося.

Беручи до уваги те, що ЦК України передбачено скорочені строки позовної давності за вимогами про стягнення пені (в один рік), а відповідачем ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву заявлялося про застосування строків позовної давності, колегія суддів приходить до висновку, що доводи його апеляційної скарги в цій частині є підставними, а розмір стягнутої судом першої інстанції пені підлягає зменшенню до суми 371, 96 грн, нарахованої позивачем згідно долученого розрахунку (а.с. 25) за період одного року, що передував пред`явленню даного позову.

У зв`язку з тим, що зменшенню підлягає розмір нарахованої пені, автоматично зменшенню підлягає й загальний розмір заборгованості, що слід стягнути з відповідача на користь позивача, яка в кінцевому рахунку складатиме 54 519, 42 грн, з яких: 50 617, 33 грн - заборгованість за основним боргом; 3530, 13 грн - заборгованість за процентами; 371, 96 грн - заборгованість за пенею.

Що стосується вимог позивача про стягнення інфляційних втрат і 3% річних, колегія суддів вважає безпідставним неврахування судом першої інстанції відповідних правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, де звертається увага на те, що тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України. Відступаючи від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 913/11/18 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові звертала увагу на неможливості одночасного застосування регулятивної норми частини першої статті 1048 ЦК України і охоронної норми частини другої статті 625 цього Кодексу з посиланням на встановлення законодавством наслідків надання можливості, як правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору (ч. 1 ст. 1048 ЦК ), так і наслідків прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

З урахуванням того, що внаслідок направлення Банком 19.06.2020 року відповідачам письмової вимоги про дострокове повернення усієї суми заборгованості у строк встановлений договором (30 днів з дня такого направлення) позивачем фактично змінено строк кредитування, то після настання дати повернення кредиту в повному обсязі (починаючи з 19.07.2020 року) АТ Ощадбанк не вправі нараховувати проценти, встановлені ч. 1 ст. 1048 ЦК України, однак в силу вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України саме з цієї дати виникає право нарахування інфляційних втрат і 3% річних.

Разом із тим, беручи до уваги те, що наявний у матеріалах справи розрахунок інфляційних втрат і 3 % річних проведено позивачем за період 02.02.2011 року до 30.06.2020 року, то вимоги останнього в частині стягнення вищевказаних сум, як такі, що не можуть бути заявлені одночасно з вимогами про стягнення процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим невірне застосування судом у цій частині норм матеріального права є у відповідності до ч. 4 ст. 367 ЦПК України підставою для виходу судом апеляційної інстанції за межі доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів на користь позивача 1 302, 26 грн інфляційних втрат і 3 % річних у розмірі 501, 45 грн з прийняттям колегією суддів в цій частині нового рішення про відмову в позові АТ Ощадбанк у стягненні вищевказаних сум.

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині безпідставності стягнення судом інфляційних втрат і 3% річних з посиланням на неврахування вимог п. 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, що передбачає наслідки прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19 виконання грошового зобов`язання за договором і відповідно звільняє його від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення колегія суддів відхиляє, оскільки нараховані позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України грошові суми не стосуються періоду, за який позивач вправі був здійснити такі нарахування (зокрема, починаючи з 19.07.2020 року).

Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції в частині переривання строку позовної давності з посиланням на внесення відповідачами на погашення заборгованості періодичних платежів за вимогами про стягнення пені не відповідають обставинам справи, а також дані висновки, як і висновки суду в частині наявності правових підстав для стягнення сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, зроблені без урахуванням вимог матеріального права, що регулюють правовідносини сторін в цій частині, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 і прийняття судом апеляційної інстанції постанови про часткову зміну рішення Борщівського районного суду в даній справі, що стосується вимог про дострокове стягнення заборгованості за кредитом шляхом зменшення стягнутої судом першої інстанції заборгованості за кредитним договором з 57 541, 61 грн до 54 519, 42 грн, з яких: 50 617, 33 грн - заборгованість за основним боргом; 3530, 13 грн - заборгованість за процентами; 371, 96 грн заборгованість за пенею та шляхом скасування цього ж рішення в частині стягнення інфляційних втрат і 3% річних. В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають.

Згідно вимог п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України до числа малозначних закон відносить, у тому числі справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи категорію даної справи, яка відноситься до малозначних, така касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 19 ч. 6 п. 1; 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п. 3, 4; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 2, ч. 3 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 09 листопада 2020 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором змінити.

Позов Акціонерного товариства Державний ощадний банк України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Державний ощадний банк України заборгованість за кредитним договором в сумі 46 542 (сорок шість тисяч п`ятсот сорок дві) грн 18 (вісімнадцять) коп., з яких: 42 637 (сорок дві тисячі шістсот тридцять сім) грн 07 (сім) коп. - заборгованість за основним боргом, 3 530 (три тисячі п`ятсот тридцять) грн 15 (п`ятнадцять) коп. - заборгованість за процентами, 374 (триста сімдесят чотири) грн 96 (дев`яносто шість) коп.- заборгованість з пені.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 09 листопада 2020 року в частині стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за період з 01.04.2012 року до 30.06.2020 року скасувати. Прийняти в цій частині нове рішення, яким у стягненні вказаних сум з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ Ощадбанк - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Дата складання повного судового рішення 20 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді