Ухвала

29 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 759/2514/21

провадження № 61-6853ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного суду м. Києва про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю суду,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив відшкодувати заподіяну йому шкоду в розмірі 1 000 000 грн.

Святошинський районний суд м. Києва ухвалою від 10 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 повернув позивачу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем допущено зловживання процесуальними правами, а саме: ОСОБА_1 в позовній заяві вказав, що «…на території України не створена законодавча та судова влада… Держава Україна - не створена...», «...судову владу в Україні підміняє злочинне угрупування…», «…судову владу підміняють злочинні анархічні структури…», «…дії осіб, як суддів, не легалізовані…», «...судів в Україні не існує…». Окрім того, позивач зазначав про свою незгоду розгляду його позову в судах держави України та просив визначити підсудність цієї справи - іноземному суду.

Київський апеляційний суд постановою від 15 квітня 2021 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи.

26 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами електронного поштового зв`язку із застосуванням електронного цифрового підпису до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з публічними даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань України таких установ, як «Верховна Рада України» та «Рада суддів України» - не існує. Відповідно до статті 6 Конституції України, починаючи з 24 серпня 1991 року на території України не створена законодавча та судова влада, а виконавча влада не може існувати без утворення законодавчої та судової влади, відповідно до Розділу VI Конституції України. Звертатися у суди у контексті Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII - немає сенсу, коли Судову владу в Україні підміняє злочинне угрупування: тому було написане клопотання відповідно до статті 22 ЦПК України. Такі обставини доводять той факт, що вирішити будь-яку справу в українському суді за такими обставинами неможливо. На території України не створена державна влада, і як наслідок - держави України не існує. Територія України окупована анархічними структурами злочинців. Злочинці, які підміняють собою органи державної влади, вчиняють обман людей, які проживають на території України. Згідно із Законом України «Про судоустрій і статус суддів» особи, які називають себе суддями, не мають статусу судді, так як «Рада суддів України» не зареєстрована; особи, які називають себе суддями, не мають повноважень судді, так як «Верховна Рада України» не зареєстрована. Зміст оскаржуваних судових рішень доводить факт - обмеження у доступі до правосуддя; значні порушення процесуальних строків чи порушення розумних строків розгляду справи; розпалювання ненависті, провокування силових методів у вирішенні суперечок; статті 55, 56, 64 Конституції України; статті 230 ЦК України - суди вчинять обман позивача; статті 22 ЦПК України та пов`язані з нею статті ЦПК; статті 272 ЦПК України та низки статей ЦПК. Підміна понять судами про зловживання його процесуальними правами, це явне обмеження у доступі до правосуддя, так як його твердження можна миттєво перевірити на сайтів Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань України щодо «Верховна Рада України» та «Рада суддів України». Окрім того, позивач зазначає про свою незгоду розгляду його позову в судах держави України та просить визначити підсудність цієї справи - іноземному суду, зобов`язати Україну сплатити усі можливі збори іноземного суду, у тому числі переклад та легалізацію документів справи на всіх етапах провадження в іноземному суді.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору. Народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя через присяжних. Україна може визнати юрисдикцію Міжнародного кримінального суду на умовах, визначених Римським статутом Міжнародного кримінального суду.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 2, 11 частини третьої статті 2 ЦПК України повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами віднесено до основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу.

Відповідно до частин першої, другої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається; перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

Частина четверта статті 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19) зроблено висновок, що нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників. Велика Палата Верховного Суду переконана, що використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України. Аналогічно Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу, ЄСПЛ констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживає образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (див.: ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року (Rehak v. the Czech Republic, заява № 67208/01), «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 04 лютого 2003 року (Duringer and Grunge v. France, заяви № 61164/00 і № 18589/02)).

Згідно з частиною третьою статті 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Судами встановлено, що обґрунтування вимог позовної заяви ОСОБА_1 є ототожненням судової влади зі злочинним угрупуванням, що є проявом неповаги до суду, а подібні висловлювання є образливими як для конкретного суду, так і для судової влади в цілому.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, визнавши дії ОСОБА_1 зловживанням процесуальними правами, дійшов обґрунтованого висновку про повернення заяви позивачу на підставі частини третьої статті 44 ЦПК України.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , в якій останній також ототожнює судову владу зі злочинним угрупуванням, не спростовують висновків судів, правильне застосування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо його застосування чи тлумачення, та не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного суду м. Києва про відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю суду.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

В. С. Жданова

Є. В. Коротенко