У х в а л а

23 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 755/9391/18

провадження № 61-5696ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Осіяна О. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним вище позовом та просив, з урахуванням того, що він є громадянином Франції, не володіє українською мовою, ніколи не укладав з відповідачем договору про надання правової допомоги (вартість замовлених юридичних послуг визначена у розмірі 200 тис. грн), відповідно до акту виконаних робіт й додаткової угоди до цього договору, будь-яких послуг за вказаним договором не отримував, а вказані документи підписав з метою реєстрації частки придбаної компанії, визнати цей договір недійсним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір про надання правової допомоги та комплексного юридичного обслуговування від 01 липня 2015 року № 01-15/ЮР-ЖМ, укладений між фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ухилився від проведення судової технічної експертизи документів, не надавши оригінал оскаржуваного договору про надання правової допомоги від 01 липня 2015 року, акту виконаних робіт від 31 грудня 2015 року і додаткової угоди до договору від 29 лютого 2016 року, тому в силу статті 109 ЦПК України визнав факт підписання позивачем вказаних документів 29 листопада 2016 року, а не на дати, які вказані у документах. Ці обставини свідчать про те, що, складаючи спірні документи, відповідач мав умисел ввести в оману позивача і відповідно до статті 230 ЦК України є підставою для визнання договору від 01 липня 2015 року № 01-15/ЮР-ЖМ недійсним.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2020 року скасовано й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

06 квітня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, що надійшла 06 квітня 2021 року, в якій заявник просить оскаржуване судове рішення скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції до розгляду та вирішення питання про відкриття касаційного провадження з огляду на наступне.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Так, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У випадку подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Отже, касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Так, заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює розгляд питання про відкриття касаційного провадження.

Отже, заявнику необхідно надати до суду касаційної інстанції виправлену касаційну скаргу, з визначенням передбачених (передбаченої) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно з частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги місячний строк, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. М. Осіян