ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 766/24885/19

Номер провадження: 22-ц/819/874/21

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Кузнєцова О.А.

секретар: Плохотніченко А.В.

учасники справи:

представник позивача Довбня Дмитро Віталійович,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді Ус О.В., у справі за позовом Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль" до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У грудні 2019 року АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» звернулося до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що ОСОБА_1 є власником (наймачем) квартири АДРЕСА_1 , на його ім`я відкритий особовий рахунок в службі збуту теплової енергії, згідно якого ведеться облік розрахунків між сторонами. Між ними існують цивільно-правові відносини на підставі договору приєднання. Відповідач на протязі тривалого часу належним чином не вносить плату за надані йому послуги, в результаті чого утворилась заборгованість. Посилаючись на наведене, просили стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по березень 2019 року у сумі 52467,75 грн та судовий збір.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "Херсонська теплоелектроцентраль" заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з грудня 2016 року по березень 2019 року в розмірі 37697,55 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача, з урахуванням строку позовної давності, заборгованості за фактично надані послуги з централізованого опалення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази та обставини по справі, дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки між сторонами відсутні будь-які договірні відносини щодо надання послуг з централізованого опалення, в належній відповідачу квартирі він не проживає, крім того в зазначеній квартирі взагалі відсутні прилади для центрального опалення (батареї), що підтверджується наданим суду актом від 24.02.2020 року, і як наслідок, є доказом фактичного неотримання позивачем послуг з теплопостачання.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 за вищевказаною адресою не проживає, а є зареєстрованим з 29.01.2014 року та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено відомостями в його паспорті громадянина України та довідкою голови ОСББ від 25.02.2020 року, актом від 24.02.2020 року (а.с.25-27).

Відповідно до розрахунку заборгованості, за адресою: АДРЕСА_3 , згідно договору №788658, особовий рахунок НОМЕР_1 , наявна заборгованість в розмірі 52467,75 грн за період з листопада 2014 року по березень 2019 року.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Правовідносини з приводу постачання теплової енергії, що виникли між сторонами, регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

В даному випадку застосовується до 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, а з 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII.

У ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 частини 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» основними обов`язками споживача теплової енергії є, зокрема, додержання вимог договору та нормативно-правових актів і забезпечення безпечної експлуатації систем теплоспоживання.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 19,25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку.

Проте, всупереч вимогам статті 526 ЦК України та Правилам надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, відповідач не виконував зобов`язання з оплати за надані послуги теплопостачання, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку суд стягнув з нього на користь позивача, як надавача послуг з централізованого теплопостачання.

На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по оплаті послуг з теплопостачання за період з грудня 2016 року по березень 2019 року в розмірі 37697,55 грнзгідно розрахунку, який колегією суддів перевірено та з яким колегія суддів погоджується.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він не є споживачем послуг наданих позивачем, оскільки між сторонами відсутні договірні відносини, так як положеннями статей 20,21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Крім того, відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для звільнення від сплати вартості фактично отриманих споживачем житлово-комунальних послуг.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у Постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц.

Обов`язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року №572.

Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов`язок, а не як право сторін.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позовних вимог доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він не проживає у квартирі та не отримує житлово комунальні послуги у вигляді централізованого опалення, оскільки в квартирі відсутні прилади для центрального опалення (батареї), тому що, як вірно зазначив суд першої інстанції, жодного належного доказу на підтвердження цього суду не надано.

Крім того, стаття 322 ЦК України покладає на власника майна тягар його утримання. Зокрема, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором чи законом. Оскільки належна на праві власності ОСОБА_1 квартира розташована у багатоквартирному будинку, під`єднана до єдиної централізованої системи теплопостачання, від користування якої відповідач не відмовився у встановленому законом порядку, він зобов`язаний нести витрати по її утриманню, в тому числі з надання послуг по її обігріву, а відтак надання таких послуг та їх оплата не залежать від того проживає власник у цій квартирі чи ні.

Такий правовий висновок висловлено в постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.12.2018 року (справа №638/11034/15), від 02.04.2020 року (справа №757/29813/17).

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 26 вересня 2018 року у справі № № 750/12850/16-ц, про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги акт від 24.02.2020 року, який підтверджує факт відсутності в квартирі приладів для опалення та факт не проживання відповідача в зазначеній квартирі, і, як наслідок, підтверджує те, що відповідач фактично послуги не отримував, оскільки фактичні обставини у справах суттєво відрізняються.

Так у справі №750/12850/16-ц предметом розгляду є стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення місць загального користування під`їзду, а в справі, що переглядається, предметом розгляду є стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання в належній відповідачу квартирі. В справі № 750/12850/16-ц Верховний Суд погоджуючись з висновком апеляційного суду про те, що відсутність договору про надання житлово комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, зазначив, що споживачі зобов`язані сплатити житлово комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, при цьому вказав на необхідність дослідження належним чином зібраним у справі доказам, зокрема, наданому відповідачами акту щодо відсутності опалення в під`їзді.

В даній справі судом першої інстанції встановлено, що наданий відповідачем акт від 24.02.2020 року є неналежним доказом. Колегія суддів вважає такий висновок суду обґрунтованим, оскільки в зазначеному акті довільно зазначено про відсутність в належній відповідачу квартирі системи опалення (батареї) і факт не проживання останнього в квартирі, проте, зазначені обставини не спростовують обов`язку власника квартири нести витрати на її утримання, оскільки в законному порядку він не отримував дозволу на відключення від централізованої системи опалення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, у випадках, визначених п.п. а-г, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 22 квітня 2021 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

О.А. Кузнєцова