Справа № 348/1840/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/571/21
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Єлісевич О.М.,

з участю: сторін та представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на придбання будівельних матеріалів та виконаних будівельних робіт за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 26 січня 2021 року під головуванням судді Міськевич О.Я. у м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на придбання будівельних матеріалів та виконаних будівельних робіт. ОСОБА_1 31.10.2017 звертався із заявою про збільшення позовних вимог.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з 15.01.2013 по 30.12.2015 роки він проживав у шлюбі з дочкою відповідача ОСОБА_3 , який зареєстрований у виконавчому комітеті Гаврилівської сільської ради, Надвірнянського району, Івано-Франківської області, актовий запис № 1. Під час одруження у них народилась дочка ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14.11.2014 він зареєструвався у домоволодінні ОСОБА_2 , що знаходиться в АДРЕСА_1 , а фактично він почав проводити будівельні роботи у даному домоволодінні починаючи з листопада 2012 року.

З моменту проживання у вказаному житловому будинку ОСОБА_2 він купив за власні кошти та вклав у житловий будинок для ремонту і осучаснення, а саме, плитку на підлогу у прихожій, вартістю 2000 грн; плитку на підлогу у кухні, вартістю 2000 грн; гіпсокартон у 4 кімнатах, вартістю 2500 грн; лінолеум у ванній, вартістю 1000 грн; світильник, вартістю 1500 грн; розчин на заливку бетонної стяжки, вартістю 5000 грн, металопрофіль, вартістю 3713 грн, рівний лист, аксесуари та ізоляційні матеріали для встановлення металочерпиці, вартістю 3883 грн; клей до пінопласту універ, вартістю 840 грн; пінопласт ПСБ, вартістю 4343,10 грн; сітку фасадну, вартістю 885 грн; дюбель до пінопласту, вартістю 660 грн.; бур, вартістю 40,50 грн.; пінопласт, вартістю 723,85 грн, вагонку на другий поверх, вартістю 5000 грн; щебінь під бетону стяжку, вартістю 3500 грн; ламінат в 3 кімнатах, вартістю 6000 грн. А також він утеплив житловий будинок, встановив частину паркану, виготовив ковані двері до веранди, провів воду, парове опалення, штукатурку стін до двох кімнат, кухні та коридорі, встановивши дерев`яні сходи на другий поверх, обладнав ванну кімнату, тобто витратив на придбання будівельних матеріалів та виконав будівельних робіт на загальну суму 100000 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 в його користь 100 000 гривень витрат на будівельні матеріали та витрати на проведення будівельних робіт.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 26 січня 2021 року відмовлено в задоволенні позову.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не взяв до уваги докази по цій справі та надав перевагу доказам відповідача та його представника.

Апелянт вважає, що будівельно-технічна експертиза у цій справі проведена з порушенням вимог чинного законодавства, а саме експерт ОСОБА_5 провів її у його відсутності, що було вказано в судовому засіданні.

Судом не було взято до уваги покази свідків які вказували, що ОСОБА_1 привозив будівельні матеріали на будівництво та оздоблення домоволодіння АДРЕСА_1 , які придбавав за власні кошти, а також вони вказали, що він досить багато робіт провів за власні кошти.

На підтвердження придбання будівельних матеріалів було надано накладні та товарні чеки, які знаходяться у матеріалах справи.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживав у шлюбі з дочкою відповідача - ОСОБА_3 , який зареєстрований 15.01.2013 у виконавчому комітеті Гаврилівської сільської ради Надвірнянського району, Івано-Франківськї області, актовий запис № 1 (а.с. 9).

Під час одруження у них народилась дочка: ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Після одруження позивач ОСОБА_1 , як чоловік дочки відповідача, проживав у домоволодінні, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2 ,та з 14.11.2014 зареєструвався у даному домоволодінні (а.с. 10).

ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 12.10.2014 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.10.2014 (а.с. 7-8).

Рішенням Надвірнянського районного суду від 30.12.2015 шлюб між позивачем та ОСОБА_3 розірвано, а неповнолітню дитину залишено проживати з матір`ю (а.с. 9).

Згідно акту обстеження, складеного депутатом Гаврилівської сільської ради від 15.07.2016 встановлено, що при обстеженні умов проживання сім`ї ОСОБА_2 зять ОСОБА_1 не проживає протягом року в житловому будинку у АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Відповідно до висновку експерта за №015/09-02019 від 06.09.2019 вартість будівельних робіт у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 становить 436 553 грн (а.с. 165-171).

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як закріплено положеннями статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 62 СК України).

За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа № 6-843цс17).

Відповідно до положень статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено, що право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК України обов`язок.

ОСОБА_1 вселився в це житло як член сім`ї доньки власника будинку та проживав у ньому і користувався цим житловим приміщенням з 2014 по 2015 роки.

Позивач у заявлених вимогах зазначив, що з 2012 року до реєстрації шлюбу і за період перебування у шлюбі та проживання подружжя у домоволодінні АДРЕСА_2 , належному на праві власності відповідачу, він за власні кошти проводив будівельні та ремонтні роботи в будинку на загальну суму 100 000 грн.

На підтвердження проведених у будинку будівельних робіт позивачем надано видаткову накладну №1333 від 24.09.2014 СПД ОСОБА_6 про придбання будівельних матеріалів на суму 7 492,45 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 42); накладну № 732 від 02.10.2014 СПД ОСОБА_7 на придбання будівельних матеріалів на суму 14 105 грн на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 90); кошторис Стиль-Дах від 10.02.2014 замовник - Гаврилівка на суму 3 883 грн (а.с. 43); Акт здачі-прийняття робіт від 31.03.2013 на ім`я ОСОБА_8 із зазначенням адреси АДРЕСА_2 ; товарний чек № кнк-0120730 від 31.01.2013 на суму 6233,95 грн. (а.с. 117-118).

Висновком експерта за № 015/09-02019 від 06.09.2019 визначено дійсну вартість будівництва житлового будинку (будівельних матеріалів в точних цінах), визначених витратним підходом та становить 436 553 грн 00 коп., однак в зв`язку з відсутністю кошторисної документації визначати вартість виконаних ОСОБА_1 будівельно-оздоблювальних, внутрішньо-оздоблювальних, установчих, зварювальних робіт в належному відповідачу ОСОБА_2 житловому будинку за адресою АДРЕСА_2 , не вдалося.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у позивача відсутнє право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові. Підставою для такого висновку суд вказав, що роботи по покращенню в будинку проводилися з метою підтримання у належному статті житла для проживання у ньому сім`ї, витрати на ремонт здійснено в межах, визначених положеннями статті 156 ЖК України, а жодних договорів між сторонами щодо розміру участі у витратах по утриманню житлового будинку і прибудинкової території, проведенню ремонту з власником житла не укладалося.

Отже, здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною домоволодіння та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було встановлено, всі обставини справи, суд надав їм належну правову оцінку.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не взяв до уваги докази по даній справі, надав перевагу доказам відповідача та його представника та не взяв до уваги покази свідків є необґрунтованими.

Позивачем надані докази які підтверджують, що він придбавав будівельні матеріали на ремонт житлового будинку по АДРЕСА_2 , в якому проживала його сім`я, для покращення умов проживання і відсутні докази, що саме такі будівельні матеріали використані для такого покращення і їх придбання відбулося лише за особисті кошти ОСОБА_1 .. Відповідач у суді апеляційної інстанції ствердив, що покращення житлових умов та роботи в будинку проводилися за кошти власника та частково подружжя ОСОБА_9 .

Допитані в суді свідки дали покази, що позивач проводив ремонтні роботи за час проживання подружжя в належному відповідачу будинку.

Доводи апелянта, що будівельно-технічна експертиза проведена з порушенням вимог чинного законодавства та те, що ОСОБА_1 при проведенні експертизи був відсутній, не впливає на правильність такого висновку.

Висновком експерта за № 015/09-02019 від 06.09.2019 визначено дійсну вартість будівництва житлового будинку (будівельних матеріалів в точних цінах), визначених витратним підходом, однак в зв`язку з відсутністю кошторисної документації визначати вартість виконаних ОСОБА_1 робіт не було можливим. У висновку експерта відсутня інформації про те, що такі ремонтно-будівельні роботи, були здійснені після укладення між сторонами шлюбу.

Судом першої інстанції враховано, що позивачем не надано належного доказу, з якого можна було б встановити факт здійснення у житловому будинку поліпшень під час перебування сторін у шлюбі та їх вартість, а також що такі поліпшення здійснені внаслідок трудових чи грошових затрат тільки позивача за його власні кошти.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 26 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк