У Х В А Л А

27 квітня 2021 року м. Київ

Справа № 758/2979/18

Провадження: № 22-з/824/427/2021

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Невідомої Т.О., розглянувши заяву адвоката Намистюка Дениса Анатолійовича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову.

Стягнуто з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

09 квітня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшла заява адвоката Намистюка Д.А. про ухвалення додаткового рішення у справі.

Вирішуючи питання прийняття до розгляду вказаної заяви, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно з ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката, як представника, підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

За змістом ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно з п. 12.4 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого Рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41, ордер має містити: назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом, із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Велика Палата Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 9901/847/18 дійшла висновку про те, що в ордері на надання правової допомоги в графі «Назва органу, в якому надається правова допомога», має бути зазначено не абстрактний орган державної влади, а конкретна назва такого органу, зокрема, суду (правова позиція).

До поданої адвокатом Намистюком Д.А. заяви про ухвалення додаткового рішення, яка підписана ним особисто, долучено лише копію договору про надання правової допомоги. Ордеру до заяви адвокатом Намистюком Д.О. не долучено.

В матеріалах справи наявна довіреність Андрос В.О. на уповноваження адвоката ФОП Намистюка Д.О. представляти її інтереси, однак вказана довіреність не засвідчена у встановленому законом порядку, а тому не може бути оцінена судом як документ, що посвідчує повноваження адвоката на представництво інтересів позивача.

Ураховуючи те, що цивільним процесуальним кодексом України не конкретизовано вимоги щодо заяви про ухвалення додаткового судового рішення, суд апеляційної інстанції, керуючись частиною 9 статті 10 ЦПК України, вважає за необхідне застосувати в порядку аналогії закону норму п. 1 ч. 5 ст. 357 ЦПК України, згідно якої, апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо апеляційна скарга подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено.

Оскільки адвокат Намистюк Д.О. не надав жодних доказів на підтвердження своїх повноважень, зокрема, ордеру, подану ним заяву про ухвалення додаткового рішення слід визнати неподаною та повернути.

Окрім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до пункту 7 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати інші процесуальні обов`язки , визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Наявність у суду належних доказів дійсної волі учасника справи на уповноваження певної особи на представництво є обов`язковим для реалізації права на звернення до суду, зокрема, суду апеляційної інстанції, та не є обмеженням гарантованого права на доступ до суду. Зазначені докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно чинності уповноваження представника на момент вчинення ним певної процесуальної дії, а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом делегованих повноважень.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Повернення заяви не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки не перешкоджає особі повторно звернутися з вказаною заявою до суду, у тому порядку, який встановлений Законом, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Вважаю за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у разі такої потреби.

Керуючись ч. 9 ст. 10, п. 1 ч. 5 ст. 357 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Заяву адвоката Намистюка Дениса Анатолійовича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення моральної шкоди, повернути особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя: Т.О. Невідома