Справа № 642/1716/21
Провадження № 2-з/642/17/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2021 року суддя Ленінського районного суду м. Харкова Грінчук О.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

встановив :

В провадженні Ленінського районного суду м.Харкова перебуває позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Через канцелярію суду позивачем подана заява про забезпечення вказаного позову, в якій він просить накласти арешт на майно відповідача, а саме нежитлові будівлі: літ. «А-1», літ. «Б-1», літ. «В-1», літ. «Г-1», літ. «Д-1», літ. «Е-1», літ. «Ж-1», літ. «З-1», реєстраційний номер 01, АДРЕСА_1 , вказуючи, що відповідачу на праві власності належить Ѕ цих приміщень, а також, що в разі задоволення позову судом невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим його виконання, порушити права позивача, враховуючи несумлінне виконання відповідачем боргового зобов`язання, тому просить застосувати захід забезпечення позову.

Проаналізувавши обставини, викладені в заяві про забезпечення позову, та вимоги чинного законодавства України, суддя приходить до наступного.

Із матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики у розмірі 31 500.00 доларів США.

В заяві про забезпечення позову заявник просить накласти арешт на нежитлові приміщення літ. «А-1», літ. «Б-1», літ. «В-1», літ. «Г-1», літ. «Д-1», літ. «Е-1», літ. «Ж-1», літ. «З-1», реєстраційний номер 01, АДРЕСА_1 .

Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 на праві власності належить лише Ѕ вказаних приміщень.

Підставами для необхідності вжиття заходів забезпечення позову заявником зазначено існування імовірної небезпеки невиконання майбутнього рішення суду про стягнення коштів у зв`язку з можливим відчуження відповідачем належного майна та ухиленням від виконання рішення суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до вимог ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову у виді заборони вчинення будь-яких дій з майном, суд, на підставі наданих позивачем доказів має дійти висновку про те, що такі дії реально може бути вчинено.

Наявність ризику вчинення будь-якою особою дій, які в подальшому зможуть призвести до неможливості виконання відповідного судового рішення, має бути не ілюзорним, а підтверджуватись доказами, які б давали сторонньому незалежному спостерігачу зробити висновок про реальність такого ризику.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення вимоги чи позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Зазначаючи у заяві про забезпечення позову про ймовірність продажу та відчуження відповідачем належного їй майна задля уникнення виконання можливого рішення суду, позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження реального існування цього ризику (наприклад, оголошення чи рекламні відомості з інтернет-сайтів тощо, опубліковані відповідачем з наміром відчужити своє майно)

Також, позивач зазначив, що між сторонами не вперше виникли договірні відносини, які порушує відповідач, з чого судом вбачається, що остання досі не здійснила спроб відчужити своє майно задля невиконання зобов`язань перед позивачем, а тому такий ризик у даному випадку не підтверджений.

Крім того, заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам.

Для забезпечення суду процесуальної можливості встановити співмірність заявленого виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, заявник повинен подати суду докази на підтвердження ринкової вартості належного відповідачу майна станом на час звернення до суду.

В той час, позивач до заяви додав публікації з інтернет мережі щодо ціни продажу третіми особами подібних приміщень, які знаходяться поруч із тими, які належать відповідачу та на які позивач просить накласти арешт. Однак, такі відомості не свідчать про вартість майна, належного саме відповідачу, до якого він просить застосувати заходи забезпечення. Доказом зазначеного слугує звіт про оцінку належного відповідачу майна, виконаний особою, яка має спеціальні знання.

Таким чином, в заяві відсутня будь-яка інформація про вартість нежитлових приміщень, належних відповідачу, що позбавляє суд можливості вирішити питання про співмірність заявлених позивачем вимог вартості майна, щодо якого позивач просить суд застосувати заходи забезпечення, відтак заява про забезпечення позову суперечить поняттю співмірності, яке передбачене ч.3 ст.150 ЦПК України.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Проте, позивач просить накласти арешт на нежитлові будівлі: літ. «А-1», літ. «Б-1», літ. «В-1», літ. «Г-1», літ. «Д-1», літ. «Е-1», літ. «Ж-1», літ. «З-1», реєстраційний номер 01, АДРЕСА_1 , хоча, як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Приходько М. на праві власності належить лише Ѕ такого майна, що, у випадку накладення арешту за заявою позивача на все майно, порушуватиме права іншого співвласника.

На підставі викладеного, приходжу до висновку, що позивачу слід відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 81, 149, 151, 153, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суддя, -

ухвалив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Ленінський районний суд м.Харкова протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя