КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №752/1991/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/5379/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гаращенка Д.Р., Мостової Г.І., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Корпорація «Фазотрон-науково-дослідний інститут радіобудування» на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Корпорація «Фазотрон-науково-дослідний інститут радіобудування» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радаравіасинтез» про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року Акціонерне товариство «Корпорація «Фазотрон-науково-дослідний інститут радіобудування» (далі - АТ «Корпорація «Фазотрон-науково-дослідний інститут радіобудування») звернулося до суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного суду м. Москви від 07.06.2018 у справі №А40-252042/17-110-2192 за позовом Акціонерного товариства «Корпорація «Фазотрон-Науково-дослідний інститут радіобудування» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радаравіасинтез» (далі- ТОВ «Радаравіасинтез») про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування клопотання вказано, що 07.06.2018 Арбітражним судом м. Москви ухвалено рішення про стягнення з ТОВ «Радаравіасинтез» на користь АТ «Корпорація «ФАЗОТРОН-НДІР» 11 700 000 рублів попередньої оплати за товар за договором №192-12 від 02.02.2012 р., а також 81 500 рублів на відшкодування витрат по державному миту.

Посилаючись на положення Конвенції про визнання і приведення у виконання іноземних арбітражних рішень, заявник просив клопотання задовольнити, оскільки боржник веде діяльність на території України і добровільно рішення суду не виконує.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

На обґрунтування судового рішення місцевим судом зазначено, зокрема, про те, що матеріали клопотання не містять доказів про належне повідомлення ТОВ «Радаравіасинтез» про місце і час судового розгляду, в зв`язку з чим сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи, що є підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Крім того, між ТОВ «Радаравіасинтез» та АТ "Корпорація "Фазотрон-НДІР" було укладено договір поставки від 02 квітня 2012 року, відповідно до умов якого ТОВ «Радаравіасинтез» зобов`язалось до 31 грудня 2015 року розробити та поставити генератори сигналів UM511001, шифр «Огонь-2», які відносяться до товарів військового призначення.

27 серпня 2014 року рішенням Ради національної безпеки і оборони України «Про заходи щодо удосконалення державної військово-технічної політики», яке було уведено в дію указом Президента України від 27 серпня 2014 року №691/2014 було ужито заходів щодо припинення експорту до Російської Федерації товарів військового призначення та подвійного використання з метою їх військового кінцевого використання Російською Федерацією, за винятком космічної техніки, яка застосовується для досліджень та використання космосу в мирних цілях у рамках міжнародних космічних проектів.

Окрім цього, рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», в зв`язку із віднесенням АТ "Корпорація "Фазотрон-НДІР'' до оборонних підприємств Російської Федерації, відносно цього товариства застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стягнення коштів на користь АТ «Корпорація «Фазотрон-НДІР» за товари військового призначення, які використовуються Російською Федерацією як засіб торговельно-економічної війни, буде суперечити інтересам України.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове судове рішення, яким клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду задовольнити.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник АТ «Корпорація «Фазотрон-науково-дослідний інститут радіобудування» - адвокат Мазарюк С.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права,

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що 11.04.2018 до Господарського суду м. Києва надійшло судове доручення Арбітражного суду м. Москви про вручення документів ТОВ «Радаравіасинтез», а саме ухвали Арбітражного суду м. Москви від 07.03.2018.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16 квітня 2018 року було прийнято до виконання вказане доручення та призначено судове засідання на 07.05.2018.

Представник ТОВ «Радаравіасинтез» отримав судову повістку 19.04.2018, що підтверджується зворотнім повідомлення про вручення поштового відправлення.

Вважає, що оскільки представник ТОВ «Радаравіасинтез» у вказане судове засідання 07.05.2018 не з`явився, хоча був належним чином повідомлений, тому судове доручення Арбітражного суду м. Москви було виконано.

Вказані обставини встановлені ухвалою Господарського суду м. Києва від 07 травня 2018 року, яка набрала законної сили.

Вважає, що всупереч положенням ч. 4 ст. 84 ЦПК України, судом першої інстанції не було надано належну оцінку вже встановленим ухвалою Господарського суду м. Києва від 07 травня 2018 року фактам та обставинам щодо належного повідомлення ТОВ «Радаравіасинтез».

Зазначає, що невідомо з яких підстав суд першої інстанції дійшов висновку щодо належності генераторів сигналів UM511001, шифр «Огонь-2» до товарів військового призначення.

Вказані обставини не доведені жодним належним та допустимим засобом доказування.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції те, що рішенням Арбітражного суду м. Москви від 07 червня 2018 року у справі №А40-252042/17-110-2192 стягнуто з ТОВ «Радаравіасинтез» на користь АТ «Корпорація «ФАЗОТРОН-НДІР» 11 700 000 рублів попередньої оплати за товар за договором №192-12 від 02.02.2012 р., а також 81 500 рублів на відшкодування витрат по державному миту.

У вказаному рішенні іноземного суду зазначено, що відповідач ТОВ «Радаравіасинтез» в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином ( а.с. 6 ).

При цьому, ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно з частиною першою статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються на території України, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до вимог частини шостої статті 467 ЦПК України за наслідками розгляду поданих документів та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову в задоволенні з цього питання.

Підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені статтею 468 ЦПК України.

За приписами статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;

9) в інших випадках, встановлених законами України.

22 січня 1993 року з метою забезпечення належного захисту прав і законних інтересів громадян та осіб, що проживають на їхніх територіях, у м. Мінську (Республіка Білорусь) була підписана Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, Договірною Стороною якої, зокрема, є Україна, (далі - Конвенція), яка 10 листопада 1994 року була ратифікована Верховною Радою України та 14 квітня 1995 року набула чинності для України.

Зазначена Конвенція застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном.

Відповідно до статті 51 зазначеної Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань (далі - рішень).

Статтею 53 Конвенції передбачено, що клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й до суду, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення за клопотанням.

До клопотання додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року №12 роз`яснено, що коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює даний факт, суд повинен з`ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших, поданих сторонами, доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи.

Під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд».

Здійснення судових доручень про вручення документів покликане забезпечити реалізацію права сторони, повідомлення якої здійснюється, на участь у судовому засіданні з метою ефективного захисту своїх прав, для чого їй повідомляється про судовий розгляд справи, щоб вона могла взяти безпосередню участь в судовому засіданні.

При цьому, АТ «Корпорація «ФАЗОТРОН-НДІР» звернулось до суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, надавши наступні документи: завірене належним чином рішення суду з відміткою про набрання ним законної сили, листи, ухвалу Господарського суду м. Києва за результатами виконання доручення Арбітражного суду м. Москви про вручення документів ТОВ «Радаравіасинтез», підтвердження про вручення документів, виконавчий лист, статут АТ «Корпорація «ФАЗОТРОН-НДІР», протокол, свідоцтво ( а.с. 6, 7, 8, 9 10-12, 13, 14, 15-17, 18-19, 22-25, 26-61, 62-65, 66 ).

З наданих суду документів - копії підтвердження про вручення документів та ухвали Господарського суду м. Києва вбачається, що ТОВ «Радаравіасинтез» не була вручена копія ухвали Арбітражного суду м. Москви від 07.03.2018 р. про призначення справи до розгляду, а отже боржник не може вважатися таким, що був належним чином повідомлений про розгляд справи судом, внаслідок чого був позбавлений можливості подати свої заперечення.

Також матеріали клопотання не містять підтвердження про вручення боржнику копії позовної заяви та ухвали про прийняття до провадження позову від 09.01.2018 р.

Отже, матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення ТОВ «Радаравіасинтез» про місце і час судового розгляду, в зв`язку з чим сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Разом з тим, відповідно до пункту «б» частини другої статті 478 ЦПК України суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо визнає, що визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

Під публічним порядком належить розуміти правопорядок держави, визначальні принципи і засади, які становлять основу існуючого в ній ладу, стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканності, основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо.

Термін «публічний порядок» необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок.

Такі принципи та засади стосуються, насамперед, національної безпеки України, тобто захищеності державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України «Про національну безпеку України»), а державна політика у сфері безпеки спрямована, зокрема, на захист людини і громадянина (частина перша статті 3 вказаного Закону).

Згідно з постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VII Російську Федерацію через дії, які вона вчиняє, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак на території України, визнано державою-агресором.

З огляду на вказане, було припинено будь-яке військово-технічне співробітництво та співробітництво в воєнній сфері та у сфері безпеки з Російською Федерацією, а постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2015 року №632 припинено дію Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про виробничу і науково-технічну кооперацію підприємств оборонної галузі промисловості від 18 листопада 1993 року.

Законами України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 18 січня 2018 року №2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, що стосуються незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості України й основних конституційних прав, свобод, гарантій громадян.

Публічний порядок, як перешкода для виконання арбітражного рішення, пов`язується з визначенням міжнародного публічного порядку, який слід розуміти як сукупність визнаних державою принципів і правил, які можуть перешкоджати визнанню та виконанню арбітражних рішень, винесених міжнародним комерційним арбітражем, якщо визнання та виконання призведе до порушення цих принципів або у процесуальному плані, або в частині змісту самого рішення. Міжнародний публічний порядок будь-якої країни включає, зокрема, правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави (правила про публічний порядок).

Одним із нових аспектів публічного порядку в Україні є санкційне регулювання, яке з`явилось із прийняттям Закону України «Про санкції» внаслідок збройної агресії щодо України.

Відповідно до преамбули Закону України «Про санкції», метою його ухвалення, зокрема, є гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, захист державного суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності державних кордонів, недопущення втручання у внутрішні справи України та потреба невідкладного та ефективного реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам і національній безпеці України, включаючи ворожі дії, збройний напад інших держав чи недержавних утворень, завдання шкоди життю та здоров`ю населення.

Підставами для застосування санкцій, серед іншого, відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про санкції», є дії іноземної держави, іноземної юридичної чи фізичної особи, інших суб`єктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод.

Види санкцій визначені у статті 4 цього Закону, зокрема, блокування активів - тимчасове обмеження права особи користуватися та розпоряджатися належним їй майном; обмеження торговельних операцій; запобігання виведенню капіталів за межі України; зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань; припинення дії торговельних угод, спільних проектів та промислових програм у певних сферах, зокрема у сфері безпеки та оборони; інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом.

Суд першої інстанції встановив, що заявник уклав договір з боржником на поставку товарів військового призначення на підставі угоди від 02 квітня 2012 року.

Таким чином, у разі визнання та виконання рішення Арбітражного суду м. Москви від 07 червня 2018 року з державного підприємства, яке має стратегічне значення для оборони України, відбудеться стягнення коштів на користь зареєстрованої у державі-агресорі юридичної особи, що замовляє товари військового призначення і права якої щодо її майна, торговельної активності та фінансових зобов`язань на підставі Закону України «Про санкції» є тимчасово обмеженими з огляду на потребу України в захисті інтересів суспільства та держави від загроз національній безпеці, зокрема безпеці людей, які проживають на території України.

При цьому, суд виходить з того, що застосування строкових спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів до заявника на підставі Закону України «Про санкції» свідчить про те, що дії цієї особи створюють зазначені вище загрози, внаслідок чого виконання зазначеного рішення порушуватиме правила України про публічний порядок, а саме фундаментальні політичні інтереси держави у забезпеченні національної безпеки.

Відповідно до частини другої статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні не можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.

Відтак, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив подані заявником докази по справі та надав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для надання дозволу на примусове виконання в Україні рішення іноземного суду.

Посилання апелянта на повідомлення боржника про день та час слухання справи, з точки зору суду другої інстанції, не свідчить про обґрунтованість заявлених вимог з огляду на зазначені положення постанови №12 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року.

Не спростував він, у відповідності до положень ст.ст. 79-80 ЦПК України, і висновок місцевого суду про належність предметів поставки до військового призначення.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити і те, що товариство надало зазначені документи, за виключенням рішення суду та виконавчого листа, в копіях невідомого походження.

Як зазначено у правових позиціях Верховного суду України у справах №6-57743св10, №6-29420св10,копіями невідомого походження є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставленням із оригіналом.

Разом з тим, ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції такої можливості щодо перевірки їх справжності шляхом співставленням із оригіналом товариством не надано.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, судове рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

При цьому, апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384, 467, 469 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Корпорація «Фазотрон-науково-дослідний інститут радіобудування» залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Корпорація «Фазотрон-науково-дослідний інститут радіобудування» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Радаравіасинтез» про стягнення грошових коштів - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Д.Р. Гаращенко

Г.І. Мостова