Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 2-321/07

провадження № 61-12475св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючої - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького міськрайонного Хмельницької області від 03 червня 2020 року у складі судді Палінчака О. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 липня 2020 рокуу складі колегії суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2002 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягненнязаборгованості за договорами позики.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 10 жовтня 2002 року він позичив відповідачці 1 000,00 доларів США, а 23 жовтня 2002 року - ще 1000,00 доларів США, на строк до 14 листопада 2002 року. На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_2 склала дві розписки, однак кошти у встановлений строк не повернула, його вимоги про повернення боргу залишила без задоволення.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 2 000,00 доларів США.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 30 травня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 2 000,00 доларів США.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача є обгрунтованими, оскільки між сторонами у встановленому законом порядку укладено договори позики від 10 жовтня 2002 року та від 23 жовтня 2002 року, на підтвердження чого ОСОБА_2 склала розписки: від 10 жовтня 2002 року - про отримання у борг від ОСОБА_1 1 000,00 доларів США, та від 23 жовтня

2002 року - про отримання у борг 1 000,00 доларів США. Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили, що розписки складені ОСОБА_2 без будь-якого примусу, грошові кошти були необхідні відповідачці для здійснення підприємницької діяльності, а саме: здійснення ремонту у пекарні ТОВ «Проскурівський хліб» та закупівлю сировини. Ураховуючи, що у визначений у договорах позики строк - 14 листопада 2002 року, відповідачка не повернула ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 2 000,00 доларів США, вимоги позивача про стягнення з неї таких коштів підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 21 травня 2008 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 травня 2007 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду України від 20 жовтня 2010 року касаційну скаргу

ОСОБА_2 відхилено, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 травня 2007 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 21 травня 2008 року залишено без змін.

Короткий зміст заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами та рішень судів першої та апеляційної інстанцій та результатами її розгляду

У грудні 2008 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 травня

2007 року за нововиявленими обставинами, на обгрунтування якої зазначала, що під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, вона особисто та її представники неодноразово заявляли клопотання про огляд оригіналів розписок, оскільки надані позивачем копії розписок від 10 жовтня 2002 року та від 23 жовтня 2002 року викликали сумнів з приводу їх достовірності. Відмовляючи у задоволенні клопотань про дослідження оригіналів письмових доказів, суди керувалися тим, що оригінали розписок від 10 жовтня 2002 року та від 23 жовтня 2002 року знаходяться в матеріалах перевірки прокуратури

м. Хмельницького № 1190-04 (далі - матеріали перевірки № 1190-04). Зважаючи на те, що відповідно до частини третьої статті 49 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК України 1960 року) громадянин, визнаний потерпілим від злочину, мав право знайомитися з матеріалами справи лише з моменту закінчення досудового слідства, право на ознайомлення з матеріалами перевірки № 1190-04 у неї виникло після винесення постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 28 жовтня 2008 року. При ознайомленні

26 листопада 2008 року із зазначеними матеріалами, їй стало відомо, що в них відсутні оригінали розписок. Зазначені обставини є істотними для вирішення справи по суті, існували на час ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій рішень у справі, однак не були та не могли бути їй відомі, а тому просила задовольнити подану нею заяву.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 03 червня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 травня

2007 року за нововиявленими обставинами відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 , як на нововиявлену обставину, посилається на відсутність оригіналів розписок від 10 жовтня

2002 року та від 23 жовтня 2002 року, а також на фальшивість копій цих розписок, що містяться у матеріалах справи, тобто на докази, яким суд надав оцінку при ухваленні оскаржуваного рішення, тоді як, у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України, не може вважатися нововиявленою обставина, яка грунтується на переоцінці доказів.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2020 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наведена ОСОБА_2 обставина не є нововиявленою у розумінні статті 423 ЦПК України, а тому оскаржувана заявником ухвала суду є законною та обгрунтованою. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердила, що дійсно написала розписки про отримання у борг від ОСОБА_1 2 000,00 доларів США, однак відразу їх знищила (порвала), а позивачу віддала ксерокопії розписок, що свідчить про те, що факт відсутності оригіналів розписок їй був відомий під час розгляду справи.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У серпні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Хмельницького міськрайонного Хмельницької області від 03 червня

2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 липня 2020 року, у якій вона просила зазначені судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її заяву про перегляд рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 травня 2007 року за нововиявленими обставинами, посилаючись на порушення судами першої таапеляційної інстанції норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 травня 2007 рокуза нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку, що у своїх запереченнях від 03 січня 2003 року на позовну заяву ОСОБА_1 вона не спростовувала факт написання нею розписок, які в подальшому знищила, а отже знала про відсутність їх оригіналів. Однак суди не встановили факту написання яких саме розписок вона не заперечувала, як і не надали належної оцінки тому факту, що відповідачка та її представники під час розгляду справи неодноразово заявляли клопотання про ознайомлення з оригіналами розписок, які як зазначали суди знаходяться в матеріалах перевірки № 1190-04, з якими вона у зв`язку з таємницею слідства могла ознайомитися лише 26 листопада 2008 року, коли і виявила у них відсутність оригіналів розписок, що підтверджено повідомленням прокуратури м. Хмельницького

від 09 лютого 2009 року № 1190-04.

Апеляційний суд в оскаржуваній постанові перекрутив надані нею пояснення у судовому засіданні, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що вона порвала написані нею розписки, а отже під розгляду справи знала про те, що оригінали розписок не існують. Натомість, насправді в суді апеляційної інстанції вона пояснила, що під час розгляду справи клопотала про відкладення розгляду справи до розкриття матеріалів перевірки № 1190-04 про, що їй постійно відмовляли, надаючи «відписки», які вона порвала.

Оскільки про відсутність оригіналів розписок у матеріалах перевірки № 1190-04, що здійснювалася у період з 2003 року по 28 жовтня 2008 року, їй не було і не могло бути відомо під час розгляду справи про стягнення з неї заборгованості за договорами позики, зазначена обставина має істотне значення для її вирішення справи, існувала на час розгляду справи, і стала відома їй лише з моменту закінчення досудового слідства, що відбулося після ухвалення судами першої та апеляційної інстанцій рішень у справі, суди дійшли необґрунтованих висновків, що у заяві про перегляд рішення суду вона посилається на нову, а не на нововиявлену обставину.

Звернула увагу на те, що у складі колегії суддів суду апеляційної інстанції брав участь суддя Гринчук Р. С., який не міг розглядати справу та повинен був заявити самовідвід, оскільки у рамках розгляду цієї справи надавав їй правничу допомогу як її представник, що підтверджується наявним у матеріалах справи дорученням від 07 лютого 2003 року та протоколом судового засідання від 11 березня

2003 року, а тому вважала, що розгляд її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції за наслідками вирішення заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами здійснено неповноважним складом суду, що є підставою для обов`язкового скасування судового рішення апеляційного суду.

Станом на дату розгляду справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У § 37 рішенні «Posokhov v. Russia», заява № 63486/00, Європейський суд з прав людини зазначив, що словосполучення «встановлений законом» відноситься не тільки до правової основи самого існування суду, але і до складу суду у кожній справі (див. рішення ЄСПЛ «Buscarini v. San Marino» від 04 травня 2000 року, заява № 31657/96).

Відповідно до частини третьої статті 34 ЦПК України перегляд в апеляційному порядку рішень судів першої інстанції здійснюється колегією суддів суду апеляційної інстанції у складі трьох суддів.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 14 червня 2020 рокувизначено склад суду з розгляду справи за заявою

ОСОБА_2 про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у справі № 2-321/07 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики у складі: суддя-доповідач Грох Л. М., судді, що входять до складу колегії: Гринчук Р. С., Костенко А. М.

Пунктом 2 частини першої статті 36 ЦПК України визначено, що суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі.

Частиною першою статті 40 ЦПК України передбачено, що питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Згідно із Бангалорськими принципами поведінки суддів, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, для визначення неупередженості суду належить виходить не тільки з суб`єктивного критерію, але й об`єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви з цього приводу (Рішення у справі Ferrantelli et Santangelo).

Також у своєму рішенні «Газета Україна-центр» проти України» Європейський суд з прав людини наголошував, що відповідно до усталеної практики Суду існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатись на підставі суб`єктивного і об`єктивного критеріїв. У контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного. У контексті об`єктивного критерію слід визначити чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо безсторонності суддів. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими, або іншими словами, «правосуддя має не тільки чиниться, також має бути видно, що воно чиниться». На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти в громадськість (пункти 28-32).

Презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного.

Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.

З матеріалів справи убачається, що 07 лютого 2003 року ОСОБА_2 видала доручення, посвідчене приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Гусєвою Л. В., яким уповноважила ОСОБА_5 вести її справи у всіх судових установах зі всіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі, в тому числі з правом повної або часткової відмови

від позовних вимог, визнання позову, зміну предмета позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення суду, надання виконавчого листа до стягнення, отримання присудженого майна або грошей. Доручення видано терміном на три роки і було дійсне до 07 лютого 2006 року. (а. с. 75 т. 1)

Факт того, що ОСОБА_5 брав участь у справі, як представник ОСОБА_2 , на підставі наданого нею доручення від 07 лютого 2003 року, підтверджується протоколом судового засідання від 11 березня 2003 року. (а. с. 79-86 т. 1)

Зазначене свідчить, що суддя Гринчук Р. С. не міг входити до складу колегії суддів з розгляду справи, оскільки раніше (у 2003 році) вже брав участь у справі як представник відповідачки, а тому справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.

Висновки зарезультатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду.

Аналізуючи наведене, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов до висновку про наявність підстав для обов`язкового скасування рішення апеляційного суду, оскільки судом апеляційної інстанції не враховано вимог пункту 2 частини першої статті 36 ЦПК України, що є підставою відповідно до пункту 1 частини першої статті 411 ЦПК України для обов`язкового скасування постанови Хмельницького апеляційного суду

від 23 липня 2020 року.

Обґрунтованість інших доводів касаційної скарги не підлягає перевірці з огляду на встановлене касаційним судом порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 липня 2020 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко