П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2021року м. Київ

Справа № 376/1744/20

Провадження: № 22-ц/824/6926/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Борисової О.В., Левенця Б.Б.

секретар Гулієв М.Д.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сквирського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Віговського С.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно наказу Сквирського районного суду Київської області від 11 квітня 2019 року з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця. ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього від іншого шлюбу з ОСОБА_3 народилася донька ОСОБА_5 , на утримання якої з нього також стягуються аліменти у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, на підставі наказу Сквирського районного суду Київської області від 08 липня 2020 року. Посилаючись на зміну сімейного стану, народження другої дитини, вважав, що подальша сплата аліментів на утримання двох дітей по ј частині на кожну дитину для нього є неможливим.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. Розгляд справи по суті просив здійснювати за його відсутності.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що наведені ним у позовній заяві обставини свідчать про зміну його майнового та сімейного стану, більше того, він, ОСОБА_1 , має проблеми зі здоров`ям та потребує хірургічного втручання, що підтверджується протоколом обстеження, доданим до апеляційної скарги. Вказана обставина змушує його працювати на шкоду своєму здоров`ю, що в подальшому може привести до неналежного виконання ним своїх батьківських обов`язків.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 березня 2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Учасники справив судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи, судовим наказом Сквирського районного суду Київської області від 11 квітня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 10 квітня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 3).

31 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (після одруження - ОСОБА_3 ) зареєстровано шлюб (а.с. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі народилась донька ОСОБА_5 (а.с. 5).

Судовим наказом Сквирського районного суду Київської області від 08 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 10 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 4).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведені обставини, які б свідчили про зміну його матеріального або сімейного стану, або що існують інші поважні причини, які б давали підстави для зменшення розміру стягнутих з нього на користь відповідачок аліментів на утримання дітей. При цьому, суд вважав, що сама по собі зміна сімейного стану позивача пов`язана з перебуванням на його утриманні іншої (другої) неповнолітньої дитини від повторного шлюбу не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, зважаючи на те, що визначені судом розміри аліментів, що підлягають стягненню з позивача, не перевищують відсоток стягнень, передбачених абз. 2 ч.ч. 2, 3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження».

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі N 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що у зв`язку із народженням у нього дочки від іншого шлюбу, у нього змінився сімейний і матеріальний стан.

Аналіз статті 192 СК України свідчить про те, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому, такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів.Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів, проте, не є безумовною для такої зміни.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачем не надано суду жодного доказу напідтвердження обставини щодо погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу, а тому висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, є правильним.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 долучив до апеляційної скарги копію протоколу обстеження попереково-крижового відділу хребта від 12.02.2021 року на підтвердження погіршення його стану здоров`я (а.с. 46-47).

Згідно з ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Колегія суддів не приймає доданий до апеляційної скарги новий доказ, зокрема, протокол обстеження попереково-крижового відділу хребта від 12.02.2021 року, оскільки цей доказ не був предметом дослідження суду першої інстанції та здобутий стороною поза межами розгляду справи у суді першої інстанції, після ухвалення судом рішення про відмову в позові з підстав недоведеності заявлених позовних вимог.

Окрім того, згідно ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, не посилався на свій стан здоров`я як на підставу погіршення майнового стану, що позбавляє його права посилатись на такі обставини у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до судових наказів Сквирського районного суду Київської області від 11 квітня 2019 року та від 08 липня 2020 року, розміри аліментів, стягнуті на утримання дітей, відповідають вимогам сімейного законодавства, а їх зменшення без підтвердження погіршення матеріального становища позивача, не буде спрямовано на належне забезпечення обох дітей та суперечитиме їх інтересам.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

З огляду викладене та з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем не доведені обставини, які б свідчили про зміну його матеріального або сімейного стану, або що існують інші поважні причини, які б давали підстави для зменшення розміру стягнутих з нього на користь відповідачок аліментів на утримання дітей, та як наслідок, обґрунтовано відмовив у позові.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, є повторенням правової позиції, викладеної у позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Макарівського районного суду Київської області від 21 серпня 2020 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді О.В. Борисова

Б.Б. Левенець