Справа № 463/9561/19 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/3703/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позовних вимог, покликається на те, що 01 березня 2013 року між нею та ОСОБА_1 укладено шлюб, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2014 року. У шлюбі у них народився син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з нею. Стверджує, що після розлучення відповідач надає їй кошти на потреби дитини в розмірі 2000 грн. в місяць, однак цього недостатньо для забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, а на її прохання щодо збільшення розміру коштів на потреби дитини відповідач категорично відмовився. Зазначає, що з вересня 2019 року, їхній син, ОСОБА_4 навчається у початковій приватній школі «Альфа», щомісячна плата за навчання в якій, включаючи харчування у вигляді підвечірків, становить 5630 грн., що було узгоджено з відповідачем. Крім того, вона за свої кошти оплатила вартість всіх підручників, посібників та книжкових комплектів з англійської та німецької мови на загальну суму 2580 грн., канцелярських товарів на суму 800 грн., а також забезпечила відпочинок на морі для оздоровлення їхнього сина, оплативши путівку на суму 36900 грн., та відвідування розвиваючих таборів, однак відповідач відмовився оплатити хоча б половину їх вартості. Вказує, що відповідач працює на посаді заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 2, має постійний дохід, зокрема поданою ним декларацією підтверджується, що за 2018 рік він отримав заробітну плату на загальну суму 461 368 грн., що становить близько 38 000 грн. на місяць, відтак він має змогу сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (загального доходу) щомісячно, оскільки у нього немає на утриманні інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних батьків. Вважає, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку платника аліментів, відтак прожитковий мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2019 року становить 2118 грн., а тому, враховуючи заробіток відповідача та те, що розмір аліментів на утримання кожної дитини визначається окремо, то на утримання їхнього сина, ОСОБА_4 , розмір таких не повинен бути меншим ніж 2118 грн. щомісячно. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (загального доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, які стягувати з часу звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття.

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з моменту пред`явлення позовної заяви про стягнення аліментів малолітній ОСОБА_4 проживав з ОСОБА_3 4 дні з 7-ми у тиждень, а інші 3 дні перебував з ним та його батьками, а після оголошення карантину в Україні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» їхній син проживає 4 дні з 7-ми з ним та його батьками, а інші 3 дні перебував з родиною ОСОБА_3 . Стверджує, саме ОСОБА_3 зобов`язана сплачувати аліменти на його користь на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , оскільки їхній син більше часу проживає саме з ним. Зазначає, що свідченням фінансової можливості ОСОБА_3 сплачувати аліменти є величина витрат на її утримання та утримання членів її сім`ї. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (загального доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення сином повноліття.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 листопада 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання судового рішення в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 768,40 грн. судового збору в дохід держави.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для розгляд справи.

Апелянт стверджує, що судом не враховано та не надано оцінки тому, що відповідач добровільно приймав участь в утриманні сина та окрім щомісячних платежів в розмірі 2000 грн. систематично несе різного роду витрати на дитину, сукупний місячний розмір яких становить близько 12 000 грн., крім того утримує своїх батьків, які не мають стабільного доходу, а також орендує житло вартістю 7000 грн. щомісячно та отримав позику в розмірі 100000 грн., яка документально підтверджена та яку він повинен повернути. Зазначає, що ОСОБА_4 постійно з народження перебуває на медичному огляді у Західноукраїнському спеціалізованому дитячому медичному центрі, де йому проводилися профілактичні щеплення на суму понад 12 000 грн., які оплачувалися ОСОБА_1 особисто. Крім того, ним застраховано життя та здоров`я ОСОБА_4 пакетом програми добровільного страхування життя «Моя дитина» Страхової компанії «ПЗУ Україна» на суму 5000 грн., а майбутніми коштами у розмірі 65 000 грн., які на даний час перебувають на особовому рахунку ОСОБА_4 , якими він зможе ними розпоряджатися при досягненні вісімнадцятирічного віку. Вказує, що протягом останніх пів року ОСОБА_1 , витрачено 40 320 грн. на оновлення гардеробу ОСОБА_4 , а також оплачуються відвідування занять карате та розважальних дитячих закладів. Вважає, що судом необгрунтовано розмір аліментів, який підлягає стягненню з нього, а саме 1/3 частку усіх його доходів, а позивачем не надано розрахункових документів, які б підтверджували, що вона витрачає кошти на дитину в заявленому нею розмірі. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що інтереси дитини мають найважливіше значення і вона має право на належне матеріальне забезпечення, а між сторонами у даній справі виник конфлікт щодо розміру коштів, необхідних для утримання дитини, відтак зважаючи на те, що дитина проживає з матір`ю, беручи до уваги розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та доходи відповідача, стягнення аліментів у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача не буде завідомо непомірним для нього та гарантуватиме належний рівень матеріального забезпечення дитини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов`язаний сплачувати щомісячно, з метою матеріального утримання дитини.

Стаття 184 СК України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності володіння та /або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у том числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платник аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частиною 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим Міським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 10 вересня 2013 року (т. 1 а.с. 11).

Довідкою № 7371 від 19 вересня 2019 року, виданою ЛКП «Господар», підтверджується, що малолітній ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю, ОСОБА_3 , в будинку АДРЕСА_1 (т 1. а.с. 15).

З долученої до матеріалів справи щорічної декларації за 2018 рік вбачається, що за звітний період ОСОБА_1 отримав дохід в розмірі 461 368 грн. (т. 1 а.с. 18).

З долученої до матеріалів справи щорічної декларації за 2019 рік вбачається, що за звітний період ОСОБА_1 отримав дохід в розмірі 465 143грн. (т. 1 а.с. 68-69).

Заперечуючи щодо стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, апелянт в апеляційній скарзі покликається на те, що судом першої інстанції не враховано та не надано оцінку тому, що відповідач добровільно щомісячно сплачував кошти в розмірі 2000 грн. на утримання сина, ОСОБА_4 , а також систематично витрачав на дитину кошти, сукупний місячний розмір яких становить 12 000 грн.

Перекази ОСОБА_1 коштів в розмірі 2000 грн. щомісячно на ім`я ОСОБА_3 за період з грудня 2017 року по листопад 2019 року підтверджується дублікатами квитанцій (т. 1 а.с. 101-118), однак в матеріалах справи відсутні докази, що в подальшому такі кошти перераховувалися матері дитини на її утримання.

Разом з тим, позивач не заперечує, що відповідач бере участь в утриманні дитини, однак між сторонами виник спір з приводу розміру коштів, необхідних для достатнього забезпечення дитині достойного рівня життя, який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, її гармонійного розвитку.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 158/1638/18.

Враховуючи, що аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для її життєдіяльності, забезпечення достойного рівня життя, який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, її гармонійного розвитку, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини, її потреби, визначений законом мінімальний розмір аліментів та прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, а також наявність стабільного заробітку у відповідача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність стягнення з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 урозмірі 1/3 частки всіх видів його доходу щомісячно, оскільки, саме такий розмір аліментів буде відповідати інтересам та забезпечувати достатній рівень життя дитини, а також не суперечитиме інтересам відповідача, зважаючи на рівень його доходу та витрати, які він готовий нести на забезпечення дитини.

При цьому колегія суддів враховує твердження ОСОБА_1 про те, що він систематично щомісячно несе різного роду витрати на дитину, сукупний місячний розмір яких становить близько 12 000 грн.

Доводи апелянта про те, що він утримує своїх батьків, які не мають стабільного доходу, також не спростовують висновків суду першої інстанції про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), оскільки в матеріалах справи відсутні докази непрацездатності батьків і окрім цього пріоритетними є інтереси дитини.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що дитина проживає з матір`ю, ОСОБА_3 , а доказів її проживання з ОСОБА_1 ним не подано, відтак у нього не виникало права на отримання аліментів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази проживання неповнолітнього ОСОБА_4 ,з батьком, ОСОБА_1 , а він, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, таких не надав.

Разом з тим, проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з матір`ю, ОСОБА_3 підтверджується довідкою № 7371 від 19 вересня 2019 року, виданою ЛКП «Господар».

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 22.04.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.