Єдиний унікальний номер 229/4367/20
Номер провадження 22-ц/804/913/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 січня 2021 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Панової Т.Л. в місті Дружківці Донецької області, повне судове рішення складено 01 лютого 2021 року, в справі номер 229/4367/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2020 року до Дружківського міського суду Донецької області звернулось АТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 червня 2011 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі та на умовах передбаченими Витягом з «Умов та правил надання банківських послуг та Витягом з «Тарифів».

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, покладених на нього кредитним договором, станом на 28 липня 2020 року утворилась заборгованість у загальній сумі 26028,93 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 21120,93 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4908,06 грн, яку позивач просив стягнути з ОСОБА_1 .

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 21 січня 2021 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 16.06.2011 року станом на 28.07.2020року в сумі 21120,93 грн.

В інший частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, суд невірно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, неповно з`ясував всі фактичні обставини справи та не надав належної правової оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, є недоведеними, висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи.

При розгляді справи суд не врахував висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №205/4176/18 від 11 липня 2020 року, Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Вважає, що заборгованість за тілом кредиту в розмірі 21120,93 грн не підтверджена жодним доказом по справі.

Зазначає, що на підтвердження своїх позовних вимог Банком надано розрахунки заборгованості, які підписані представником Банку, однак не зазначено особи представника, його посади, також розрахунки не завірені належним чином печаткою юридичної особи. Тому такі розрахунки заборгованості не можуть бути допустимими доказами обставин, викладеними банком у позовній заяві.

Судом не досліджено наданої позивачем виписки по картковому рахунку.

Відповідач здійснив повернення кредитних коштів позивачу, та сума повернутих відповідачем кредитних коштів значно перевищує суму отриманого ним кредиту.

Суд першої інстанції не перевірив та не дослідив законність та наявність підстав у позивача для списання грошових коштів в рамках сервісу «Миттєва розстрочка», оскільки відповідач не погоджував умов надання та отримання такої послуги.

Банком не надано підтверджень, що відповідач ознайомлений із застосуванням сервісу «Миттєва розстрочка» та користувався ним.

Вважає, що анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та штрафів за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Звертає увагу, що відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

В відзиві на апеляційну скаргу позивач АТ КБ «Приватбанк» вважає доводи, викладені в апеляційній сказі, безпідставними, та просить суд відхилити апеляційну скаргу в повному обсязі і залишити рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 173-177).

Відповідно до частини 4 статті 360 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Проте, до відзиву представником позивача АТ КБ «Приватбанк» Захаровим М.І. не додано доказів надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи, тому апеляційний суд не приймає до уваги такий відзив.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 16 червня 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом подачі анкети-заяви, відповідно до якої відповідач отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 26).

У Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», встановлена базова відсоткова ставка в розмірі 2,5% в місяць (а.с. 27).

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанк ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 28-51).

З розрахунку заборгованості за договором від 16 червня 2011 року вбачається, що станом 28 липня 2011 заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором перед АТ КБ «Приватбанк» становить 26028,99 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 21120,93 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4908,06 грн (а.с. 15).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з обґрунтованості заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 21120,93 грн.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Згідно з частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом встановлено, що 16 червня 2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом подачі анкети-заяви, відповідно до якої відповідач отримав кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», встановлена базова відсоткова ставка в розмірі 2,5% в місяць.

З розрахунку заборгованості за договором від 16 червня 2011 року вбачається, що станом 28 липня 2011 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором перед АТ КБ «Приватбанк» становить 26028,99 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 21120,93 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4908,06 грн.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині спору про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту в розмірі 21120,93 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного підключення його АТ КБ «Приватбанк» до послуг «Миттєва розстрочка» є необґрунтованими, оскільки з виписки по рахунку відповідача вбачається, що з моменту підключення вказаної послуги ОСОБА_1 користувався послугами банку, здійснював погашення заборгованості, протягом тривалого часу, в тому числі після підключення до послуги «Миттєва розстрочка».

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові позиції Великої палати Верховного суду, є також безпідставними, оскільки правовідносини в справі, що переглядала Велика палата Верховного суду, мають іншу правову природу, на відміну від правовідносин у справі, яка є предметом перегляду, та виникли між суб`єктам господарських правовідносин.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскарженому судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 21 квітня 2021 року.

Суддя: