ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5863/19 Номер провадження 22-ц/814/912/21Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Обідіна О.І., Прядкіна О.В.,

секретар Зеленська О.І.,

за участю представника відповідача адвоката Головінова В.О., позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Плескач Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в його інтересах адвокатом Головіновим Вячеславом Олексійовичем,

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 15 січня 2021 року, постановлене суддею Бугрієм В.М. (повний текст складено 25 січня 2021 року),

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частку,

в с т а н о в и в:

27.06.2019 ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Посилалася на те, що в цей період спільно проживали з відповідачем у квартирі, яка належала її матері, за адресою АДРЕСА_1 , вели спільний побут та господарство, тобто між ними склалися відносини, притаманні сім`ї, із правами та обов`язками, а ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася спільна донька ОСОБА_3 та 04 грудня 2010 роки вони зареєстрували шлюб. Під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квітні 2010 року за спільні кошти нами придбано квартиру АДРЕСА_2 , яка зареєстрована на ім`я відповідача, та стали проживати у вказаній квартирі. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 23 червня 2014 року їх шлюб розірвано, відповідач виїхав до Російської Федерації, а вона з донькою продовжують проживати у спільній квартирі та утримувати це житло.

Вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю її та відповідача, оскільки набута за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та за спільні грошові кошти. Тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 15 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з травня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_2 .

Рішення вмотивовано тим, що судом встановлено придбання спірної квартири за спільні кошти сторін, як чоловіка і жінки, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому позивач має право на Ѕ частину цієї квартири. Враховуючи, що позивач проживає у спірній квартирі і на даний час перешкоди їй ніхто не чинить, тобто її права не були порушені, тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності.

Відповідач ОСОБА_2 не погодився з таким рішенням та в його інтересах адвокат Головінов В.О. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позовних вимогах відмовити в повному обсязі.

Заперечує належність доказу факту спільного проживання сторін однією сім`єю надані позивачем роздруківки фото спільного відпочинку, які не підтвердив відповідач. Тоді як представник відповідача пояснював, що інколи сторони разом відпочивали.

Зазначає, що свідки зі сторони позивача не підтвердили спільне проживання сторін, а також ведення спільного бюджету та побуту на час придбання відповідачем спірної квартири. Допитаним в судовому засіданні свідкам невідомо, за чиї кошти придбана квартира.

Наполягає на тому, що позивач не підтвердила жодним доказом, що спірна квартира придбана за спільні кошти сторін. Надані позивачем ксерокопії банківських виписок не є оригіналами та не є доказами в розумінні вимог ЦПК України.

Звертає увагу, що районний суд безпідставно не прийняв до уваги надані відповідачем докази на підтвердження покупки квартири за його особисті кошти, а саме: розписку про позику грошей у ОСОБА_4 на покупку спірної квартири; заяву останнього, якою він підтвердив надання ОСОБА_2 позику грошей для купівлі вказаної квартири.

Зазначає, що сторони до вересня 2010 року перебували виключно в інтимних стосунках, проживаючи окремо, і лише інколи відповідач залишався на ніч за місцем проживання позивачки, що ніяк не підтверджує ведення спільного побуту та господарства, проживання однією сім`єю, наявність спільного бюджету.

Звертає увагу на письмовий доказ заяву колишньої дружини відповідача ОСОБА_5 , нотаріально посвідчену, в якій вона повідомила, що з червня 2000 року по 15 вересня 2009 року проживала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, а після розлучення продовжували жити однією сім`єю до травня 2010 року, коли дізналася про народження у нього дитини іншою жінкою.

Доводить, що спірна квартира не може бути визнана спільною сумісною власністю, оскільки придбана відповідачем до реєстрації шлюбу та до початку спільного проживання сторін за позичені готівкові кошти, а не через банківські рахунки.

Позивачкою не надано суду доказів, які б підтверджували використання саме її власних коштів для придбання спірної квартири.

Зазначає, що ОСОБА_2 дозволив позивачці разом з дитиною проживати у своїй квартирі в рахунок аліментів без будь-якої орендної плати, а позивач повинна була самостійно сплачувати комунальні платежі.

Звертає увагу, що у разі визнання спірної квартири спільним майном, районний суд мав врахувати, що, оскільки вона куплена за позичені кошти, та, як встановив районний суд, для сім`ї, тому мав керуватися ч.4 ст.65 СК України та враховувати борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Доводить, що позивачка пропустила строк позовної давності, в застосуванні якого суд першої інстанції, на його думку, безпідставно відмовив. Враховуючи, що сторони розірвали шлюб за рішенням суду від 23.06.2014, строк позовної давності на подачу заявленого нею позову, який поданий в суд 27.06.2019, сплив. При цьому слід врахувати визнання позивачем тих обставин, що вона порушувала питання про своє право на частину квартири перед відповідачем у 2014 році, після розірвання шлюбу, коли останній забрав всі свої особисті речі, в тому числі документи на квартиру.

Разом із апеляційною скаргою подав заяву про застосування позовної давності та просив відмовити у позові повністю у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції адвокат Головінов В.О. підтримав доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні. Позивач та її адвокат Плескач Г.А. проти апеляційної скарги заперечили, вважали рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Із матеріалів справи убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 ./а.с.13/

04 грудня 2010 року сторони зареєстрували шлюб у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського МУЮ Полтавської області, актовий запис №646. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 23 червня 2014 року їх шлюб розірвано./а.с.54/

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу від 23.04.2010, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А., №701./а.с.14/

Відповідно до довідки, виданої Акціонерним товариством «Сбербанк» за вих. №40/3/63-4 від 08.04.2018, на ім`я ОСОБА_1 відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті України (980) 31.03.2010, доларах США (840) 21.04.2010, російських рублях (843) - 31.03.2010./а.с.56/

Задовольняючи позов та встановлюючи факт спільного проживання сторін як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, районний суд виходив з доведеності їх спільного проживання та побуту, народження спільної дитини, що вказує на ознаки сімейних відносин, а тому придбана у цей період квартира за їх спільні кошти є спільною сумісною власністю та позивач має право на її половину.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року по справі №6-1026цс15.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Обов`язковою умовою для встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Враховуючи, що факт спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу, з яким пов`язані юридично значимі наслідки, зокрема, право спільної сумісної власності на майно, придбане чоловіком та жінкою під час такого проживання, законодавчо врегульований нормою ст.74 СК України, тому доказуванню підлягає спільне проживання сторін на час придбання спірного житла.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч.ч.1-2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись в суд із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 указувала, що з травня 2008 року вона стала проживати з ОСОБА_2 однією сім`єю у квартирі своєї матері ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . Вона з відповідачем вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, разом відпочивали. ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народилася дочка ОСОБА_3 , а у квітні 2010 року вони придбали квартиру АДРЕСА_2 за спільні кошти, основна частина яких взята з належного їй рахунку, відкритого в АТ «Сбербанк».

Факт спільного проживання сторін як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу із 2008 року до реєстрації їх шлюбу підтвердили в суді першої інстанції свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Зокрема, свідок ОСОБА_6 підтвердила, що позивачка, її дочка, у травні 2008 року познайомилася з відповідачем, який на той час проживав у м.Полтаві в мікрорайоні Половки, та вона, свідок, запропонувала йому проживати у її квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З того часу дочка і ОСОБА_2 проживали у вказаній квартирі, у них народилася дочка, а у 2010 році вони придбали для своєї сім`ї спірну квартиру, де згодом стали проживати. Відносини були сімейні, відповідач постійно проживав у м.Полтаві, виїжджаючи до Росії на один-два дні один раз на три місяці для необхідної реєстрації, як громадянин Російської Федерації.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що знає сторін з початку 2009 року як сімейну пару, спілкувалася з ними на спільному відпочинку, вони зустрічалися родинами у вихідні та святкові дні. Свідку відомо, що сторони спочатку своїх відносин проживали у квартирі матері позивачки, потім купили квартиру по АДРЕСА_3 . В розмові з ними останні повідомляли, що збираються робити ремонт у квартирі та будуть там проживати. Приблизно у кінці 2010 року вона вперше відвідала сторін у спірній квартирі.

Свідок ОСОБА_8 також пояснив, що знає сторін із 2009 року, з якими познайомила його дружина. Вони спілкувалися сім`ями, разом святкували, відпочивали, їздили до м.Харкова на концерти. При спілкуванні сприймав ОСОБА_11 і ОСОБА_12 як родину, вони разом проживали в одній квартирі, де були речі відповідача, посуд з його фото та турнік, у них народилася дочка.

Свідок ОСОБА_9 знає сторін з 2010 року, коли останні стали відвідувати спірну квартиру, робили там ремонт та стали проживати. ОСОБА_11 і ОСОБА_12 разом гуляли з дитиною, ОСОБА_12 виносив сміття, ходив за продуктами.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що знає сторін, які почали спільно проживати з 2008 року в квартирі матері позивачки, в тому числі під час вагітності позивачки. Потім у них народилася дочка, вони купили квартиру по АДРЕСА_3 . Свідку відомо, що ОСОБА_11 їздила до батьків ОСОБА_12 в РФ, а ті приїздили до м.Полтави, і вона, свідок, з ними зустрічалася. Також свідку відомо про приїзд до м.Полтави старшої доньки ОСОБА_12 , з якою той познайомив позивачку. Підтвердила, що сторони з 2008 року проживали як сім`я.

Отже, вказані свідки підтвердили обставини наявності у сторін спільного побуту та бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, які вказують на наявність між сторонами сталих відносин, притаманних подружжю, наслідком чого стало народження спільної дитини, що підтверджує факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із 2008 року по день реєстрації ними шлюбу. Такі показання узгоджуються із матеріалами справи та доводами самої позивачки.

Відповідач показання зазначених свідків не спростував та не надав суду доказів протилежного, а тому у суду відсутні підстави ставити покази вказаних свідків під сумнів.

У той же час, апеляційний суд приймає до уваги, що застосування ст.74 СК України можливо лише у випадку, коли чоловік або жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , який припинений 15.09.2009 на підставі рішення суду мирового судді Радянського району м.Ростов-на-Дону від 03.09.2009, що підтверджується наданою відповідачем до матеріалів справи копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 ./а.с.152/

З урахуванням викладеного, встановлений факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що має юридичне значення, необхідно обчислювати після дня розірвання відповідачем попереднього шлюбу, тобто із 04.09.2009, а не з травня 2008 року, як визначив районний суд, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність факту спільного проживання сторін ґрунтуються лише на запереченні представником відповідача такого факту та на його суперечливих твердженнях. Зокрема, не підтверджуючи на фото зі спільного відпочинку особу відповідача, він не заперечує, що сторони інколи разом відпочивали. Заперечуючи спільне проживання сторін у житлі матері позивачки до придбання квартири, визнає, що відповідач інколи залишався там на ніч. Однак ні відповідач, ні його представник не надали суду будь-яких доказів, які б спростовували встановлені судом обставини спільного проживання сторін, як і доказів періодичності відвідування ОСОБА_2 держави України та відповідно періодичності зустрічей з позивачкою у заявлений нею до встановлення період їх спільного проживання однією сім`єю. Тому зазначені доводи апеляційної скарги апеляційний суд відхиляє як неспроможні.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів придбання спірної квартири за спільні кошти сторін.

Як убачається із довідки, виданої Акціонерним товариством «Сбербанк» за вих. №40/3/63-4 від 08.04.2018, на ім`я ОСОБА_1 відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті України (980) 31.03.2010, доларах США (840) 21.04.2010, російських рублях (843) - 31.03.2010. Згідно даних дебетових/кредитових оборотів на вказаному рахунку в зазначених валютах станом на квітень 2010 року були наявні суми грошових коштів, достатні для оплати визнаної сторонами вартості квартири, що у квітні 2010 року були зняті з рахунку./а.с.56- 60/

Указана банківська довідка із зазначеними дебетовими та кредитовими оборотами, є належним доказом в розумінні ст.ст.76-79 ЦПК України, оскільки містить офіційні реквізити банку, підпис уповноваженої особи та печатку банку. Наведений доказ наданий позивачем в оригіналі та не спростований відповідачем, який помилково вважає банківську довідку ксерокопією.

Відповідач, заперечуючи проти позову та стверджуючи, що спірна квартира є його особистою власністю, не надав суду копію договору купівлі-продажу спірної квартири для підтвердження ціни договору 80 000,00 доларів США та способу розрахунку, тоді як позивач вказану ціну підтвердила та пояснила, що за квартиру було сплачено коштами, знятими нею зі свого банківського рахунку та частково коштами відповідача і її матері. Доказів, які б спростовували викладені позивачем обставини та підтверджені банківською довідкою відповідач та його представник не надали.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що допитаним в судовому засіданні свідкам невідомо, за чиї кошти придбана квартира, оскільки показаннями свідків підтверджено факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в тому числі, на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а не джерело походження коштів, витрачених на придбання спірної квартири.

Вирішуючи питання щодо правового режиму заявленого до поділу майна, апеляційний суд з урахуванням досліджених доказів приходить до висновку, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, придбали майно внаслідок спільної праці з метою його спільного використання (проживання у спільній квартирі), ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків щодо догляду, підтримки, утримання один одного, дитини та їх майна.

Отже, квартира АДРЕСА_2 має правовий статус спільної сумісної власності відповідно до ст.74 СК України та позивач має право на половину цього майна.

Натомість доводи відповідача стосовно придбання квартири за його особисті кошти, а саме за кошти, які він позичив у ОСОБА_4 , як і заяву останнього, якою той підтвердив надання позики ОСОБА_2 для купівлі вказаної квартири, - апеляційний суд відхиляє, як неспроможні та не підтверджені належними доказами.

Наявна у матеріалах справи розписка про отримання позики в розмірі 80 000,00 дол. США, складена у м.Харкові в день придбання спірної квартири у м.Полтаві, надана відповідачем в копії та не свідчить про те, що ОСОБА_1 , з якою відповідач на той час перебував у фактичних шлюбних відносинах, була обізнана про таку позику, надавала згоду на укладення договору позики, та що ці кошти були використані не в інтересах їх сім`ї. Тоді як позивач факт позики заперечила та довела належним доказом участь у спільному придбанні квартири, в тому числі за рахунок коштів, що знаходилися на її банківському рахунку.

Тому не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що у разі визнання спірної квартири спільним майном, районний суд повинен був врахувати, що вона куплена за позичені кошти, та мав керуватися ч.4 ст.65 СК України і врахувати борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч.1 ст.13 ЦПК України).

За відсутності відповідних позовних вимог суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, а тому за відсутності доказів купівлі спірного об`єкту нерухомості за позичені кошти, апеляційний суд не надає оцінку вказаному договору позики.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність спільного проживання сторін на час придбання квартири, з посиланням на нотаріально посвідчену заяву колишньої дружини відповідача ОСОБА_5 , в якій вона повідомила, що з червня 2000 року по 15 вересня 2009 року проживала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, а після розлучення продовжували жити однією сім`єю до травня 2010 року, коли дізналася про народження у нього дитини іншою жінкою./а.с.149-151/

По-перше, посвідчення нотаріусом підпису на заяві не посвідчує правдивість викладених у заяві обставин, а отже не є належним доказом; по-друге, період перебування зазначеної особи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу та саме з урахуванням такого доказу апеляційний суд змінив рішення районного суду в частині визначення періоду спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 дозволив позивачці разом з дитиною проживати у своїй квартирі в рахунок аліментів без будь-якої орендної плати, а позивач повинна була самостійно сплачувати комунальні платежі, - не заслуговують на увагу, оскільки позивач стала проживати у спірній квартирі як співвласник та член сім`ї титульного власника та відповідно до ст.322 ЦК України зобов`язана нести тягар утримання вказаного майна.

Апеляційний суд також не знаходить підстав для задоволення заяви про застосування позовної давності, про що було заявлено представником відповідача в суді першої інстанції та до апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок перебігу позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати складання державним органом реєстрації актів цивільного стану актового запису про розірвання шлюбу (статті 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Отже, початок перебігу позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними (постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження № 61-5400св19)).

З огляду на викладене, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, а не після розірвання шлюбу в 2014 році, коли відповідач забрав всі свої особисті речі, в тому числі документи на квартиру.

Доводи апеляційної скарги, з якими відповідач пов`язує початок перебігу позовної давності, ґрунтуються на припущеннях та хибному тлумаченні правил позовної давності, а також довільній оцінці пояснень позивачки, наданих суду, яка підтвердила, що на час звернення в суд з позовом проживала у спірній квартирі та не пов`язувала порушене право із обставинами виїзду за межі України відповідача.

Отже, апеляційним судом встановлено, що спірна квартира набута відповідачем за час спільного проживання з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти та ним не спростовано презумпцію спільності такого майна.

На підставі встановлених фактичних обставин та викладених норм права апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення районного суду в частині визначення періоду спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, п.п.3,4 ст.376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , поданою в його інтересах адвокатом Головіновим Вячеславом Олексійовичем, - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 15 січня 2021 року, в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині визначення періоду часу такого проживання змінити, встановивши такий факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період із 04 вересня 2009 року по 04 грудня 2010 року.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.04.2021.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.І. Обідіна

О.В. Прядкіна