Провадження № 22-ц/802/520/21 Категорія: 84 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Осіпука В.В., Данилюк В.А.,

з участю:

секретаря судового засідання Савчук О.В.,

представника ДВС Трофимюка П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Трофимюка Павла Володимировича за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) в особі державного виконавця Трофимюка Павла Володимировича на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеною скаргою, обґрунтовуючи вимоги тим, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебувало виконавче провадження №61187307 щодо примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду у справі № 161/12753/19 від 26.11.2019 року про стягнення з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» на її користь заборгованості по заробітній платі у розмірі 8257,98 грн та 85045,95 грн середнього заробітку за весь час прострочення виплати заробітної плати.

Заявник також вказувала, що їй було повернуто без виконання виконавчий лист постановою державного виконавця від 13.10.2020 року, у якій зазначено, що в ході проведення виконавчих дій майна, на яке можливо звернути стягнення, не виявлено.

Вважає, що державним виконавцем не проведено усіх виконавчих дій для реального виконання рішення суду про стягнення заробітної плати, порушені вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та ст. ст. 19, 43 Конституції України, а також вимоги інших законодавчих актів. Зазначає, що виконавцем не взято до уваги ч.1 ст.7 Закону України "Про державний матеріальний резерв" та що боржник є державним підприємством.

Враховуючи наведене, заявник ОСОБА_1 просила суд визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Трофимюка П.В. №61187307 від 13.10.2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Трофимюка П.В. від 13.10.2020 року у виконавчому провадженні №61187307 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Зобов`язано відділ примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вжити заходів для поновлення виконавчого провадження №61187307.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) в особі державного виконавця Трофимюка П.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування ухвали суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при постановленні оскаржуваної ухвали не врахував тієї обставини, що ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» належить до сфери управління Держрезерву та знаходиться під дією Закону України «Про державний матеріальний резерв», відповідно до якого таке майно є державною власністю і не підлягає приватизації та іншим видам відчуження. Державне майно, яке знаходиться в господарському віданні підприємства, має спеціальний статус і призначене для виконання державою функцій щодо накопичення та зберігання матеріальних цінностей державного резерву. З огляду на це, майно підприємства має особливий статус та не підлягає реалізації. Подані ним платіжні вимоги повернуті фінансовими установами тимчасово без виконання, оскільки кошти на рахунках боржника відсутні, у зв`язку з чим виконавчий документ було повернуто стягувачу.

Доводи відзиву заявника ОСОБА_1 зводяться до того, що апеляційна скарга є безпідставною, наведені в ній доводи є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Просить ухвалу суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ДВС Трофимюк П.В. заперечив доводи апеляційної скарги, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об"єктивно не залежали від нього.

Заслухавши пояснення державного виконавця, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебувало виконавче провадження №61187307 щодо примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду у справі № 161/12753/19 від 26.11.2019 року про стягнення з ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 8257,98 грн та 85045,95 грн середнього заробітку за весь час прострочення виплати заробітної плати (а.с.5).

Постановою державного виконавця від 13.10.2020 року вказаний виконавчий лист було повернуто ОСОБА_1 без виконання у зв`язку з тим, що в ході проведення виконавчих дій майна, на яке можливо звернути стягнення, не виявлено (а.с.7).

Повертаючи виконавчий документ, державний виконавець вказав, що на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 січня 2019 року №134-р «Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» до сфери управління Державного агентства резерву цілісний майновий комплекс ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» із сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства передано до сфери управління Державного агентства резерву.

Звертаючись до суду з цією скаргою, ОСОБА_1 свої вимоги щодо протиправного рішення державного виконавця обґрунтовувала тим, що останнім не проведено усіх виконавчих дій на реальне виконання рішення суду про стягнення заробітної плати, ним порушені вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та ст. ст. 19, 43 Конституції України, а також вимоги інших законодавчих актів.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням.

Згідно зі статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. При цьому, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Статтею 4 Закону України «Про державний матеріальний резерв» передбачено, що підприємства, установи, організації та інші об`єкти, що входять до системи державного резерву, і земельні ділянки, на яких вони розміщені, є державною власністю і не підлягають приватизації та іншим видам відчуження. Отже, Законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно боржника, ДП «Луцький комбінат хлібопродуктів №2»,

Інше майно, звернення стягнення на яке не заборонено чинним законодавством, не виявлено (інформація про кошти, наявні на рахунках боржника для покриття боргу за виконавчим документом, також відсутня), здійснені виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, виявилися безрезультатними.

Проте, державний виконавець не звернув уваги на вимоги Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», не врахував того, що при виконанні судових рішень про задоволення позовних вимог до державних підприємств, гарантом виступає саме держава Україна. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» регулює ті випадки, коли здійснюється стягнення з державних органів, установ та підприємств, а тому є спеціальним, норми якого мають пріоритет у випадку неврегулювання будь-яких питань з виконання таких судових рішень.

Згідно з частинами першою-третьою статті 4 зазначеного Закону виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Таких дій державним виконавцем здійснено не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

З урахуванням викладеного та встановлених судом першої інстанції обставин справи, зважаючи на повноваження та законодавчо визначені механізми, які мають бути застосовані державними виконавцями в процесі виконання судових рішень, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що державний виконавець не вчинив всі передбачені законом дії та законодавчо визначених механізмів для примусового виконання рішення суду, а тому дійшов цілком обґрунтованого висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення скарги, ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) в особі державного виконавця Трофимюка Павла Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: