Житомирський апеляційний суд
Справа №292/1439/20 Головуючий у 1-й інст. Лотуга В. Ф.
Категорія 39 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»,

на заочне рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області, ухвалене 21 січня 2021 року суддею Лотугою В.Ф. у смт.Пулини,

у справі №292/1439/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк, АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом у якому, посилаючись на невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору №б/н від 12 березня 2015 року, просило стягнути з останнього заборгованість станом на 05 жовтня 2020 року в сумі 14818,49 грн, з яких: 8366,59 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2923 грн - заборгованість за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 3528,90 грн - пеня та судові витрати.

Заочним рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 21 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк».

В апеляційній скарзі представник Банка, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення, ухвалити нове, яким позовні вимоги Банка задовольнити та вирішити питання розподілу судових витрат.

На його думку, суд залишив без уваги надані до позовної заяви докази, які підтверджують отримання відповідачем кредиту у вигляді ліміту на кредитну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості. Відповідач висловив свою згоду на оформлення договору, отримання кредитної карти та особистим підписом підтвердив, що ознайомлений з умовами кредитування. Кредитний договір позичальник не оспорював та недійсним його не визнавав, користувався кредитними коштами, які не повернув. Отже, вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів про суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки, у зв`язку з чим розмір заборгованості не є доведеним. Суд також зазначив, що розрахунок заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки позивачем не доведено укладення кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з такими висновками суду.

Зокрема, відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що 12 березня 2015 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 22).

Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, а підписана ним анкета-заява не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, неустойки за порушення зобов`язання, процентів нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Згідно довідки Банка ОСОБА_1 отримав кредитні картки, строк дії останньої до 28 лютого 2021 року (а.с. 12).

Надана Банком довідка про умови кредитування, виписка з карткового рахунку, яка є первинним бухгалтерським документом та відображає зняття позичальником з карткового рахунку кредитних коштів та їх погашення, та розрахунок заборгованості свідчать, що ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт 1000 грн та що він користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, користувався послугою «Миттєва розстрочка», внаслідок чого відбулося перевищення встановленого кредитного ліміту, частково сплачував заборгованість за договором (а.с. 13, 14-21).

Отже, матеріали справи свідчать, що фактично отримані та використані позичальником кошти в сумі 8366,59 грн у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті. Банком до позовної заяви надані належні і допустимі докази, зокрема виписка по рахунку та розрахунок заборгованості, які не спростовані відповідачем, та підтверджують розмір заборгованості по тілу кредиту.

Тому, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з відповідача 8366,59 грн.

Натомість суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за простроченими процентами та неустойки (пені), оскільки надані суду докази не свідчать про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови кредитування у цій частині. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Також, з позичальником не узгоджено у письмовому вигляді умови сплати процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги у цій частині також відсутні.

Враховуючи часткове задоволення позову (56,46%), судові витрати понесені Банком на сплату судового збору за подання позову та апеляційної скарги до суду підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог в загальній сумі 2966,97 грн.

Дана справа є малозначною, оскільки визначена у ній ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Тому, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 21 січня 2021 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-д, ) заборгованість за простроченим тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 12 березня 2015 року в сумі 8366,59 грн та 2966,97 грн судових витрат.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 28 квітня 2021 року.