ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4669/21 Справа № 212/8669/20 Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2021 року м.Кривий Ріг

справа № 212/8669/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат»

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Ваврушак Н.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 15 лютого 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення недоплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку про стягнення вихідної допомоги.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що з 25.01.1999 року по 28.04.2020 року він працював на підприємстві відповідача машиністом бурової установки.

28.04.2010 року позивач звільнився з підприємства відповідача за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію.

При звільненні у зв`язку із виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити позивачу одноразову допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, оскільки позивач пропрацював на підприємстві відповідача більше 20 років, та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Однак, після отримання сум розрахунку, позивач виявив, що відповідачем не в повному розмірі виплачена одноразова допомога при виході на пенсію, а сплачено лише 16852,98 грн., в той час як необхідно було виплатити 98188,44 грн. До часу звернення до суду належні до виплати кошти одноразової допомоги при виході на пенсію не виплачені.

У зв`язку з наведеним вище позивач просив стягнути з відповідача на його користь 81335 грн. 46 коп. невиплаченої одноразової допомоги при виході на пенсію, а також 111 354 грн. 48 копійок середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 27.04.2020 року по 30.11.2020 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 192689 грн. 94 коп. з яких: недоплачена одноразова допомога при звільненні - 81335 грн. 46 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку - 111354 грн. 48 коп.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 1926 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що відповідачем не порушувалися умови трудового законодавства та при звільненні позивача йому виплачені усі належні суми.

Зауважує на тому, що судом першої інстанції не враховано, що позивач по справі, відповідно до розпорядження № 70 від 13.01.2020 року був тимчасово переведений на легшу роботу на посаду старшого комірника, де він працював до звільнення та його заробітна плата становила 5617 грн. 66 коп., тому судом першої інстанції невірно визначено розмір середньої заробітної плати позивача, а як наслідок невірно визначено розмір одноразової допомоги при звільненні та середній заробіткок за час затримки розрахунку за період з 28.04.2020 року по 30.11.2020 року.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн., які, на думку апелента, є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами.

Крім того апелянт зауважує, що при ухваленні рішення судом не застосувано принципу співмірності, згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду в цивільній справі № 761/9584/15.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на думку представника позивача, апеляційну скаргу відповідача- залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, в період часу з 25.01.1999 року по 28.04.2020 року, позивач по справі працював машиністом бурової установки на шахті «Орджонікідзе» ПрАТ «ЦГЗК» (а.с.7-11).

28.04.2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, за ст. 38 КЗпП України.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення недоплаченої при звільненні одноразової вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку стягнення вихідної допомоги позивач посилався на те, що при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію відповідачем не в повному розмірі виплачена одноразова допомога при виході на пенсію.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої одноразової допомоги при звільненні в сумі 81335 грн. 46 коп., відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України, середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 111354 грн. 48 коп. та витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляд на наступне.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондується із обов`язком роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою й виплатити їх; тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці».

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Зазначене дає підстави для висновку, що до складу заробітної плати найманого працівника входить винагорода за виконану роботу, як це встановлено статтею 94 КЗпП України і статтею 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 цього Закону України.

Відповідно до положень ст. 13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами.

Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки (далі Галузева Угода), яка є чинною на день звільнення позивача й положення, якої поширюються на ПрАТ «ЦГЗК», встановлено, що Угода набирає чинності з дня її підписання сторонами і діє до укладення нової.

Відповідно до п. 6. 1. Галузевої Угоди, підприємство повинно виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати.

Таким чином, умовами Галузевої Угоди виплату одноразової допомоги при виході на пенсію працівникам підприємства та її розмір пов`язано виключно зі стажем роботи працівника на такому підприємстві і передбачено її виплату для працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємством.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві.

Як встановлено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача більше 20 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

Відповідно до Розділу І Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (надалі- Порядок) - цей Порядок застосовується при виплаті вихідної допомоги. Обчислення заробітної плати проводиться за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події. (абз. 3, п. 2 Розділ ІІ Порядку).

Відповідно до п. 3 Розділ III Порядку виплати, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач був звільнений з підприємства відповідача 28.04.2020 року, тому розрахунковим періодом є два попередні повні місяці, що передували звільненню, а саме лютий та березень 2020 року. В зазначені місяці середньомісячна заробітна плата позивача складала 31931,20 грн. - за лютий 2020 року та та 33527,76 грн. - за березень 2020 року, а в середньому - 32729,48 грн.

При середньомісячній заробітній платі позивача в розмірі 32729,78 грн., одноразова допомога при звільненні позивача повинна була становити 98188,44 грн. (32729,78 грн.*3=98188,44 грн.). Враховуючи, що відповідачем при звільненні позивача частково сплачено одноразову допомогу при виході на пенсію, а саме в розмірі 16852,98 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 81335,46 грн. недоплаченої позивачу відповідачем одноразової допомоги при звільненні.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач по справі, відповідно до розпорядження № 70 від 13.01.2020 року був тимчасово переведений на легшу роботу на посаду старшого комірника, де він працював до звільнення та його заробітна плата становила 5617 грн. 66 коп., тому судом першої інстанції невірно визначено розмір середньої заробітної плати позивача, а як наслідок невірно визначено розмір одноразової допомоги при звільненні, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до довідки ПрАТ «ЦГЗК» за № 798 від 09.09.2020 року про середню заробітну плату за 2 місяці, позивачем в лютому 2020 року відпрацьовано 160 годин (при нормі 144 години), а в березні 2020 року 168 годин (при нормі 151,2 години) на посаді машиніст бурової установки 5 розряду, його загальний місячний дохід складає 6242,00 грн./міс. при окладі в 13 296,00 грн. Середньомісячна заробітна плати при цьому складає 5617,00 грн. (а.с.27).

Однак, довідки ПрАТ «ЦГЗК» за № 999 від 09.12.2020 року та № 1000 від 09.12.2020 року, надані суду першої інстанції, містять суперечливі дані щодо розміру отриманої заробітної плати позивачем. Так в довідці № 999 розмір загального місячного доходу позивача за лютий - березень 2020 року складає 6242 грн., в той час як сума доходу за аналогічний період в довідці № 1000 вказано в розмірі 31931,76 грн. та 33527,76 грн.

В той же час, відповідно до даних довідки Форми ОК-7 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, суми виплат заробітної плати за лютий, березень 2020 року, які отримав позивач, складають 31931,20 грн. та 33527,76 грн., що підтверджує наявність недостовірних даних в довідках за № 789 від 09.09.2020 року та № 999 від 09.12.2020 року та вони не можуть бути прийняті судом як належний та допустимий доказ.

Отже, враховуючи довідку відповідача № 1000 від 09.12.2020 року та дані довідки Форми ОК-7 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, які перевірені колегією суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що середньомісячна заробітна плата позивача складала 31931,20 грн. - за лютий 2020 року та 33527,76 грн. - за березень 2020 року, а в середньому - 32729,48 грн., тому одноразова допомога при звільненні позивача повинна була становити 98188,44 грн.

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивач по справі, відповідно до розпорядження № 70 від 13.01.2020 року, був тимчасово переведений на легшу роботу на посаду старшого комірника, де він працював до звільнення.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку та погоджується із розміром стягнутого судом першої інстанції середнього заробітку за час затримки розрахунку, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади 28 квітня 2020 року, відповідач ПрАТ «ЦГЗК» не провів виплату позивачу всіх належних сум.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.04.2020 року по 30.11.2020 року.

Погоджується колегія суддів і з розміром стягнутого судом першої інстанції середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 6-2404цс15 від 05.10.2016 року, Постанові Верховного Суду № 61-28733св18 від 05.12.2018 року та Постанові Верховного Суду № 61-1564св20 від 22.02.2021 року котрі, в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинні враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Як вбачається із матеріалів справи, кількість робочих годин затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за період з 28.04.2020 року - дати звільнення позивача по 30.11.2020 року - дата подачі позову до суду, становить 1116 робочих години.

Середньогодинна заробітна плата позивача становить 99,78 грн. з наступного розрахунку: 32729,48/(160 год+168 год)= 32729,48/328 год = 99,78 грн.

За нормою робочого часу 144 год./міс (36-год. робоча неділя), стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за 31 робочу неділю * 36 год. = 1116 год. * 99,78 грн./год = 111354,48 грн.

Колегія суддів враховуючи вище викладене, перевіривши розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, який колегія суддів вважає вірним та погоджується з ним, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для застосування принципу співмірності та зменшення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

У Постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у Постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у Постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначеністаттею 116 КЗпП України.

Як вбачається з матеріалів справи, спір виник з приводу порушення трудових прав позивача ОСОБА_1 щодо не виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 28.04.2020 року по 30.11.2020 року.

Отже, судом встановлено та не спростовано відповідачем, що роботодавець ПрАТ «ЦГЗК», починаючи з моменту звільнення позивача у квітні 2020 року по теперішній час не спромігся нарахувати та виплатити належні позивачеві при звільненні суми.

Таким чином, колегія суддів на підставі вищевикладеного та враховуючи обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо не виплати вихідної допомоги вважає, що відсутні підстави зменшення розміру відшкодування, за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України зважаючи на співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку в сумі 111 354,48 грн. зі встановленим розміром заборгованості 81 335,46 грн.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини встановлює, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, апеляційний суд доходить до висновку, що несплата роботодавцем належних позивачеві гарантованих виплат при звільненні, є втручанням у визначений майновий інтерес працівника в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги сукупність зібраних доказів, суд дійшов вірного висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з неправомірною тривалою бездіяльністю саме відповідача та відсутністю жодних винних дій позивача, та наявність правових підстав для стягнення належних позивачеві сум при виході на пенсію у заявленому ним в позові розмірі. До того ж в розумінні дії Конвенції і встановлених обставин у даній конкретній справі виявлено, що правомірні очікування позивача порушені, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, у зв`язку з чим колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в цій частині.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення судових витрат на користь позивача на правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 910/4881/18.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 20 травня 2020 року уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Бузинарською Д.М. та згідно Розрахунку та Акту виконаних робіт витрат на правничу допомогу йому надана правнича допомога: попереднє опрацювання документів, консультація клієнта що регламентує спірні правовідносини 1 година 750 грн., вивчення судової практики по аналогічній категорії справ - 500 грн.; складання позовної заяви 3 години (3*750 грн.=2250 грн.) 2250 грн., судове представництво 1 година 1 000 грн. (а.с. 39-43).

На підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано квитанцію про сплату адвокату 5 000 грн. та Акт наданих послуг відповідно до умов договору (а.с.40-41).

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн., судом першої інстанції було враховано та документально доведено, що позивачем ОСОБА_1 були понесені витрати на правничу допомогу на зазначену суму, оскільки витрати направничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу, оскільки визначений судом розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, також представником позивача було надано до суду належні та допустимі докази понесених позивачем витрат у справі.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: