справа № 489/615/18
провадження №4-с/489/5/21
УХВАЛА

28 квітня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Рибальченко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на рішення державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби м.Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі державний виконавець) про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору/основної винагороди виконавця

встановив:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою в якій просить скасувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 20.06.2019, винесену у виконавчому провадженні № 59378221, стягнення виконавчого збору/основної винагороди виконавця у розмірі 1894,31 грн. та зобов`язання боржника подати декларацію про доходи та майно.

У обґрунтування скарги вказав, що 01.07.2019 отримав поштою постанову державного виконавця з виконання виконавчого листа № 2/489/63/19, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат 18943,10 грн. Пункту 2 цієї постанови містить зобов`язання боржника подати декларацію про доходи та майно, а пункт 3 стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду виконавця у розмірі 1894,31 грн.

Додатковою постановою Миколаївського апеляційного суду від 31.05.2019 постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 18943,10 грн. Так як мав намір оскаржити постанову апеляційного суду судові витрати в розмірі 18943,10 на користь ОСОБА_2 не сплачував, але передумав та 28.06.2019 їх сплатив.

Вказав, що не погоджується з пунктами 2, 3 постанови державного виконавця, так як згідно додаткової постанови Миколаївського апеляційного суду від 31.05.2019 строк для добровільної сплати судових витрат не закінчився, оскільки був визначений 30-денним терміном для її оскарження.

Оскільки він самостійно сплатив судовий збір 28.06.2019, а рекомендований лист державного виконавця з постановою отримав 01.07.2019, тому жодних заходів з примусового виконання виконавчого документа та фактичного стягнення заборгованості відповідно до виконавчого документу здійснено не було, через що відсутні підстави для стягнення виконавцем виконавчого збору. Крім того, постановою державного виконавця не визначено строку для добровільного виконання рішення.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24.07.2019 скаргу прийнято до розгляду та зупинено провадження до повернення матеріалів цивільної справи з Верховного Суду.

Ухвалою від 15.03.2021 провадження у справі поновлено та призначено за скаргу до судового розгляду.

У судове засідання, призначене на 21.04.2021, учасники справи не з`явилися. Скаржник надав до суду заяву про розгляд скарги за його відсутності та просив її заволинити.

Державний виконавець, який надав до суду копію матеріалів виконавчого провадження, та стягувач правом на надання письмових пояснень на скаргу не скористалися, причину неявки в судове засідання не повідомили, що не перешкоджає розгляду скарги.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частини п`ятої, дев`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів цивільної справи та скарги встановлено, що додатковою постановою Миколаївського апеляційного суду від 31.05.2019 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 18943,10 грн.

На підставі наведеної постанови апеляційного суду Ленінським районним судом міста Миколаєва 13.06.2019 стягувачу було видано виконавчий листі № 2/489/63/19, який був пред`явлений до виконання до Інгульського відділу державної виконавчої служби м.Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

20.06.2019 постановою відкрито виконавче провадження ВП №59378221 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в розмірі 18943,10 грн. Цією постановою боржника зобов`язано надати декларацію про доходи та майно та стягнуто з боржника виконавчий збір/основну винагороду виконавця у розмірі 1894,31 грн.

Одночасно з постановою по відкриття виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 20.06.2019, відповідно до якої з ОСОБА_1 на користь Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області стягнуто виконавчий збір у розмірі 1894,31 грн.

Постанову про відкриття виконавчого провадження боржник отримав 01.07.2019 та на наступний день звернувся із скаргою до суду.

Із матеріалів виконавчого провадження вбачається, що 11.10.2019 ОСОБА_1 надав заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням рішенням суду та докази на підтвердження такого виконання (дублікат квитанції ПриватБанку від 28.06.2019 на суму 18943,10 грн.).

24.12.2019 державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в сумі 200,00 грн.

Розпорядженням № 59378221 від 24.12.2019 підтверджується, що грошові кошти у сумі 2094,34 грн., що надійшли 19.12.2019 на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа № 2/489/63/19, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва 13.06.2019 розподілені 1894,31 грн. на погашення виконавчого збору та 200,00 грн. на витрати виконавчого провадження.

27.12.2019 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Із скарги вбачається, що скаржник не погоджується із постановою про відкриття виконавчого провадження та стягнення з нього з виконавчого збору/основної винагороди виконавця в розмірі 1894,31 грн. і зобов`язання його подати декларацію про доходи та майно, вважаючи що строк для добровільного виконання рішення не сплинув, а так як в межах цього строку він добровільно виконав рішення, тому в держаного виконавця відсутні підстави для примусового виконання рішення.

Відповідно до частини першої статі 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

У відповідності до статті 447 та частини першої статті 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

За приписами пункту 9 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно пункту 1 частини першої статі 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини п`ятої наведеної статті виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Матеріалами виконавчого провадження підтверджується, що наведеним вимогам Закону України «Про виконавче провадження» постанова про відкриття виконавчого провадження відповідає, а тому відсутні підстави для її скасування.

Доводи скаржника про відсутність в державного виконавця підстав для відкриття виконавчого провадження так як строк на оскарження постанови апеляційного суду складає 30 днів, тому для добровільного виконання рішення строк не сплинув, є помилковими, оскільки відповідно до статті 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Тому, оскарження постанови в касаційному порядку не змінює набрання такою постановою законної сили.

Надаючи оцінку доводам скаржника в частині стягнення виконавчого збору/основної винагороди суд виходить з наступного.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто, примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до правових позицій викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 06.06.2018 у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20.09.2018 у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17.10. 2018 у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16.01.2019 у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09.10.2019 у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), від 18.12.2019 у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579 цс19 юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене, скарга в частині оскарження постанови про стягнення з боржника виконавчого збору підлягає закриттю, так як не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що не позбавляє права скаржника звернутися з відповідним позовом до адміністративного суду.

Керуючись пункту 1 частини першої статті 255, статтями 258-260, розділом VІІ ЦПК України ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити в ОСОБА_1 в задоволенні скарги в частині скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 20.06.2019, винесеної державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби м.Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області у виконавчому провадженні ВП №59378221.

Закрити провадження у справі в частині скарги про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору/ основної винагороди виконавця у розмірі 1894,31 грн.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали суду складено 28.04.2021.

Суддя І.В. Коваленко