ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/671/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Гринчука Р.С., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Журбіцького В.О.,

учасники справи: апелянт ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2021 року (суддя Бондарчук В.В.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору-замовлення, стягнення авансових витрат та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору-замовлення, стягнення авансових витрат та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що 02 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_2 був укладений Договір-замовлення №4762 на виготовлення та встановлення корпусних меблів, вартість якого становила 35 700 грн., при цьому ним в якості передоплати було внесено кошти в сумі 17 000 грн., а в кінці грудня було сплачено ще 7 200 грн. Однак відповідачем умови договору виконані не були, у визначений строк меблі виготовлено не було, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звертався до Хмельницького міськрайонного суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків завданих невиконанням договору, заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27 травня 2019 року позов було задоволено повністю та стягнуто з відповідача кошти в сумі 57 636 грн. 48 коп. За заявою представника відповідача ухвалене заочне рішення було скасовано, а 17 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 7 200 грн. збитків та 99 грн. 90 коп. судових витрат.

Позивач вважає, що Договір-замовлення №4762 є фіктивним, оскільки він укладений без мети його виконання, під вигаданою назвою неіснуючого підприємства та підписаний від імені фізичної особи-підприємця, яким відповідач на той час не був. Відповідач жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що мав виконати замовлення під час розгляду попередньої справи не надав, відсутні ескізи, креслення, малюнки, розрахунки вартості.

Крім того, невиконанням зазначеного договору та заволодінням коштами позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої він визначив у сумі 57 000 грн.

Також у виконавчому провадженні, яке у зв`язку із скасуванням заочного рішення було закінчено, позивачем було здійснено авансування витрат на вчинення дій державного виконавця в сумі 2 000 грн., для проведення оцінки вартості нерухомого майна.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним Договір-замовлення №4762 від 02.12.2015 року на виготовлення та встановлення вбудованих корпусних меблів з підстав його фіктивності; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 грн. авансових витрат на проведення виконавчих дій та 57000 грн. на відшкодування моральної шкоди за невиконання зобов`язання за договором, всього 59000 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 23 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки у виді авансових витрат на проведення виконавчих дій в сумі 2000 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання по судовому збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині відмови у визнанні недійсним Договорузамовлення та стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначав, що під час розгляду справи за іншим позовом, так і даного позову, ні відповідач, ні його представник не надали суду належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 дійсно мав намір виконати замовлення на виготовлення меблів. Відповідачем не надано до суду жодного відзиву чи заперечення проти позову, що свідчить про фактичне визнання ним позовних вимог. Суд у своєму рішенні вказав на ознаки фіктивності правочину, які містяться у правових позиціях окремих судових рішень, проте ст.234 ЦК України таких умов не містить. На думку апелянта, якщо суд дійде до висновку, що позивачем були помилково визначені правові підстави позову щодо визнання правочину недійсним, то суд повинен самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі №924/1473/15.

Посилаючись також на правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17, зазначив що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Вказує, що недійсність правочину може бути встановлена також і на підставі ст. 230 ЦК України, а саме, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Крім того, зазначає що рішення суду не обґрунтоване та не вмотивоване в частині відмови у стягненні моральної шкоди. Апелянт вважає, що окремою підставою для стягнення моральної шкоди є також і те, що рішення Хмельницького міськрайонного суду від 17.12.2019 року про стягнення на його користь 7200 грн. другий рік залишається не виконаним, його невиконання відповідачем носить умисний характер з метою заподіяння позивачу додаткових моральних страждань.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Згідно частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частин 1,6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитків у виді авансових витрат на проведення виконавчих дій в сумі 2000 грн. сторонами не оскаржується, а отже в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Судом встановлено, що 02 грудня 2015 року між Дизайн студією «А-купе» в особі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір замовлення №4763, за умовами якого продавець реалізує замовнику меблі згідно із замовленням. Предметом договору було виготовлення та встановлення вбудованих корпусних меблів. Вартість замовлення була встановлена в сумі 35 700 грн.

Заочним рішенням винесеним Хмельницьким міськрайонним судом у справі №686/5088/19 від 27 травня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків завданих невиконанням договору, з останнього було стягнуто кошти в сумі 57 636 грн. 48 коп., з яких 24 200 грн. кошти сплачені за договором замовлення, 20 277 грн. 60 коп. штрафні санкції за договором, 10 897 грн. 26 коп. інфляційні збитки, 2261 грн. 62 коп. 3% річних.

На виконання зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання у Перший відділ ДВС міста Хмельницького, виконавче провадження №59488201.

08 серпня 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме нежитлове приміщення №5 загальною площею 10 кв.м, що по АДРЕСА_1 .

11 вересня 2019 року державний виконавець звернувся до ОСОБА_1 з листом, в якому запропонував проавансувати витрати в сумі 2 000 грн. по виконавчому провадженню для проведення експертизи з метою визначення ринкової вартості нежитлового приміщення ОСОБА_2

11 жовтня 2019 року ОСОБА_1 вніс кошти на вказаний державним виконавцем рахунок, що підтверджується копією квитанції №37.

09 вересня 2019 року ТОВ «Юридична компанія «Юрсфера» виготовила висновок про незалежну оцінку.

11 листопада 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із постановленням Хмельницьким міськрайонним судом ухвали від 08 листопада 2019 року про скасування заочного рішення від 27 травня 2019 року.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 травня 2020 року, у справі №686/5088/19 позов ОСОБА_1 було задоволено частково, та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 7 200 грн. збитків (внесеної передоплати) та судові витрати в сумі 99 грн. 90 коп.

Зазначеним рішенням встановлено, що на виконання умов договору замовлення №4763 від 02.12.2005 року позивачем було сплачено відповідачу часткова передоплата в сумі 7200 грн., а не 17000 грн. як це передбачено договором, позивач свої обов`язки за договором виконав не в повному обсязі щодо здійснення передоплати, а тому і у відповідача за умовами договору не виник обов`язок по виконанню умов договору щодо виготовлення і реалізації меблів.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказаний висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 757/12646/16-ц (провадження 61-6360св18).

Таким чином, встановивши обставини справи та дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено обставин фіктивності договору-замовлення №4762, та матеріали справи таких доказів також не містять.

Твердження апелянта щодо визнання договору-замовлення недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України (вчинення правочину під впливом обману) не впливають на висновки суду, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, обґрунтування самих позовних вимог позивачем та заперечення відповідача, зводилося саме до визнання правочину фіктивним (стаття 234 ЦК України).

Правовідносини за якими зроблено правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справах: №917/1739/17 від 04.12.2019 року, №924/1473/15 від 25.06.2019 року не є подібними з правовідносинами по даній справі.

Правильними також є висновки суду щодо відмови і у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, так як така вимога виходячи із позовних вимог є похідною від визнання договору-замовлення фіктивним.

Крім того, позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою особи, яка на його думку спричинила йому моральну шкоду, та її результатом - моральною шкодою.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 377, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 квітня 2021 року.

Судді: Т.О. Янчук

Р.С. Гринчук

О.І. Ярмолюк