Єдиний унікальний номер справи № 484/3464/16-ц
Провадження № 22-ц/812/628/21 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 квітня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1 та його представника - Макогоненко Є.О.,

відповідача - ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 16 січня 2021 року об 11 годині 06 хвилин, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Мельничука О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Первомайська міська рада Миколаївської області про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

16 листопада 2016 року ОСОБА_1 пред`явив до свого рідного брата ОСОБА_2 вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Одеської залізниці у м. Первомайську Миколаївської області від 27 жовтня 1995 року, їх батькам - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на праві спільної часткової власності в рівних частках, по Ѕ частці кожному,належала квартира АДРЕСА_1 .

Ще за життя, ОСОБА_4 заповіла належну їй частку квартири чоловікові.

ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належну їй Ѕ частину квартири.

12 квітня 2011 року ОСОБА_1 подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері, і, як непрацездатна особа, мав право на обов`язкову частку в ній.

06 травня 2011 року ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса з заявою про відмову від спадщини на користь сина - ОСОБА_2 .

Проте, за позовом ОСОБА_1 , рішенням Первомайського міськрайонного суду від 25 травня 2016 року, заяву ОСОБА_5 про відмову від спадщини на користь сина - визнано недійсною, підставою чого вказано порок волі відмовника.

У зв`язку з чим ОСОБА_5 вважається таким, що прийняв спадщину, так як на день смерті своєї дружини, подружжя проживало разом в одній квартирі, постійно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач своєчасно звернувся в нотаріально контору з заявою про прийняття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право спадщину йому було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, оригінал якого було втрачено.

В процесі здійснення процедури прийняття спадщини, він дізнався, що 06.05.2011року між батьком та братом було укладено спадковий договір, за умовами якого, батько після смерті дружини передавав брату належну йому Ѕ частину спірної квартири.

Проте, цей договір рішенням Первомайського міськрайонного суду від 02.06.2014 року, за позовом ОСОБА_1 було визнано недійсним.

Посилаючись на виписане, позивач просив визнати за ним право власності на спірну квартиру в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .

У подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на 9/16 часток квартири АДРЕСА_1 , після смерті батьків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської областівід 16 січня 2021 року позов задоволено у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом, право власності на 9/16 часток квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551 гривню 20 копійок витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши учасників справи, перевіривши надані сторонами докази, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що тим надано належні та допустимі докази того, що він успадкував обов`язкову частку після смерті матері, та рівну з братом частку, після смерті батька, а оскільки, через брак правовстановлюючих документів на успадковувану квартиру, не може через нотаріальну контору отримати спадщину, то це його право слід відновити за судовим рішенням.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, не у повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх, а також висновки, щодо результату вирішення справи частково не вірними, не обґрунтованими й не законними.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку.

Зокрема, він повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду не у повній мірі відповідає виписаному вище, а тому є не законним та не обґрунтованим, оскільки суд не вірно встановив частку позивача у спадковому майні..

Так, за ст. 1216-1218, 1223, 1241, 1258-1259, 1261, 1264, 1268, 1269-1270 ЦК України спадкуванням визнається перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), що здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини і право на нього мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При цьому. кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України, згідно якої, черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини або за рішенням суду.

Так, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.

Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців, які починаються з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинним ЦК України, а саме, ст. 1302, передбачено таке юридичне поняття, як спадковий договір.

Згідно неї, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Вказана норма більш стосується норм зобов`язального права, а значить, до вказаних договорів можуть бути застосовані норми про визнання договорів недійсними.

З вказаних вище положень, вірно виходив і суд 1 інстанції, проте допустився помилки при визначені розміру обов`язкової частки позивача, яку слід усунути постановою суду апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів даної справи, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Одеської залізниці м. Первомайську Миколаївської області від 27 жовтня 1995 року, їх батькам - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , на праві спільної часткової власності в рівних частках, по Ѕ частці кожному,належала квартира АДРЕСА_1 (т.1 а.с. - 13) .

Ще за життя, ОСОБА_4 заповіла належну їй частку квартири чоловікові. Цей заповіт є чинним, а значить правові наслідки, передбачені ним, повинні були наступити у разі смерті заповідача.

ІНФОРМАЦІЯ_1 вона померла, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належну їй Ѕ частину квартири (т. 1 а.с. - 117).

12 квітня 2011 року ОСОБА_1 подав да нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті матері, і, як непрацездатна особа, мав право на обов`язкову частку в ній (т. 1 а.с. - 65).

06 травня 2011 року ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса з заявою про відмову від спадщини на користь сина - ОСОБА_2 .

Проте, за позовом ОСОБА_1 , рішенням Первомайського міськрайонного суду від 25 травня 2016 року, заяву ОСОБА_5 про відмову від спадщини на користь сина - визнано недійсною, підставою чого вказано порок волі відмовника.

У зв`язку з чим, слід вважати, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , прийняли спадщину, перший - за заповітом, так як на день смерті своєї дружини подружжя постійно проживало разом в одній квартирі, а другий, як непрацездатна особа спадкодавця, що подала заяву про прийняття спадщини.

Частка першого в спадщині склала 11/12, а другого - 1/12 часток від спадщини, або 22/24 та 2/24 від усієї квартири, відповідно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилася спадщина вказану вище та на належну йому частку в квартирі АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. - 12).

Позивач своєчасно звернувся в нотаріально контору з заявою про прийняття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право спадщину йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, оригінал якого було втрачено у зв`язку з чисельними судовими процесами (т. 1 а.с. - 10).

В процесі здійснення процедури прийняття спадщини, він дізнався, що 06.05.2011року між батьком та братом було укладено спадковий договір, за умовами якого перший після смерті передавав другому належну йому Ѕ частину спірної квартири.

Проте цей договір, рішенням Первомайського міськрайонного суду від 02.06.2014 року, за позовом ОСОБА_1 було визнано недійсним. (т. 1 а.с. - 5)

Таким чином, обидва з братів мали право на спадщину після смерті батька, і кожний з них міг успадкувати по 11/12 часток у спільній квартирі.

З врахуванням частки ОСОБА_1 після смерті матері та батька, його загальна частка в спірній квартирі склала 13/24 (1/12 + 11/24) часток від неї, а решта - 11/24 часток, залишилася не успадкованою.

За такого, за позивачем і слід було визнати право власності в порядку спадкування після смерті батьків на 13/24 часток у спірній квартир.

Проте суд помилився у визначені частки ОСОБА_1 після смерті батьків і, виходячи з розрахунку, наданого стороною позивача, визнав за ним право власності на 9/16 часток квартири АДРЕСА_1 , після смерті батьків - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що є більшим чим йому б слід було визначити.

Порівнюючи частку виділену судом, з належною часткою, колегія вважає, що міськрайонним судом вона безпідставно збільшена на 1/48 частку.

Так визначені судом 1 інстанції 9/16 часток дорівнює 27/48 часток від усієї квартири, а належні до виділу 13/24 частки рівняються 26/48 часток.

За такого, розмір визнаних за ОСОБА_1 часток слід привести у відповідність з викладеним, шляхом їх зміни в бік зменшення на 1/48 частку.

В іншій частині висновки суду є законними та обґрунтованими.

Решта часток в квартирі, а саме 11/24 частки, залишилися не успадкованими і право на них залишилося за відповідачем, який має не втрачену можливість на її успадкування, в порядку встановленому чинним законодавством.

У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 34 гривні 45 копійок на відшкодування витрат по сплаті судового збору у суді апеляційної інстанції .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 січня 2021 року змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції.

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом, як обов`язкова частка, право власності на 1/12 часток квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та, в порядку спадкування за законом на 11/24 часток тієї ж квартири, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , а всього на 13/24 квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 34 гривні 45 копійок на відшкодування витрат по сплаті судового збору у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 22 квітня 2021 року.