УХВАЛА

28 квітня 2021 року

м. Київ

справа №754/16128/17

провадження № 61-6436ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Калараша А. А., розглянувши питання про прийняття до розгляду касаційної скарги представника ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

19 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 , діючий в інтересах ОСОБА_2 ,засобами поштового зв`язку надіслав на адресу Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року.

Вивчивши касаційну скаргу, суд дійшов висновку, що вона не може бути прийнята до розгляду та підлягає залишенню без руху, виходячи з таких підстав.

Касаційна скарга не в повній мірі відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту п`ятого частини другої статті 392 ЦПК України в касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу касаційного оскарження з переліку, визначеного частиною другою статті 389 ЦПК України.

Серед іншого в касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається як на підставу касаційного оскарження на пункт перший частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Тлумачення вищевказаної норми дає підстави для висновку, що крім постанов Верховного Суду скаржнику необхідно вказувати власне норму права, яку суд апеляційної інстанції застосував для вирішення спірних правовідносин без врахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.

Мотивування вищевказаної підстави касаційного оскарження зводиться до порівняння результатів розгляду справ у постановах Верховного Суду з результатом розгляду спірних правовідносин у цій справі. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має надати правовий висновок щодо відповідності застосування судом апеляційної інстанції саме цієї норми права правовим висновкам Верховного Суду. Натомість, скаржник не вказує чітко, з застосуванням судом апеляційної інстанції якої норми права він не погоджується.

Суд роз`яснює, що навіть враховуючи принцип juranovit curia (суд знає закони), відповідно до вимог статті 13 ЦПК України не уповноважений на власний розсуд тлумачити зміст касаційної скарги, а зобов`язаний розглядати скаргу в межах вимог, заявлених скаржником.

Крім того, скаржником не дотримано в повній мірі вимоги пункту третього частини другої статті 392 ЦПК України щодо зазначення адреси місця проживання фізичної особи відповідача ОСОБА_3 , а саме: не зазначено населений пункт, в якому проживає вказана особа.

Така інформація необхідна для направлення судом касаційної інстанції копії касаційної скарги після відкриття касаційного оскарження за правильною адресою. Суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно визначити адресу місця проживання відповідача, оскільки доступ до матеріалів справи можливий лише після відкриття касаційного провадження у справі та витребування матеріалів справи з суду першої інстанції.

За таких обставин касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та на підставі вимог статей 185, 393 ЦПК України підлягає залишенню без руху з наданням строку на усунення вищевказаних недоліків.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , діючого в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута скаржнику.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя А. А. Калараш