Справа № 211/159/14-ц
Провадження № 2/211/13/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 квітня 2021 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі

головуючого судді Ткаченко С.В.

при секретарі Польчик Л.В.

за участі:

представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 адвоката Севостьянової І.Г.

представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_2 адвоката Копійко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю дружини та про усунення перешкод у здійсненні користування власністю, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою та визнання права власності на 1 / 2 частину квартири , суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю, що є підставою для зняття з реєстраційного обліку, яку у подальшому неодноразово уточнювала, останній раз 26.02.2018 року звернулася до суду зі зміненою позовною заявою про визнання квартири особистою приватною власністю дружини та про усунення перешкод у здійсненні користування власністю, вказавши, що 23.04.1993 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 , та на час укладання шлюбу вона виховувала доньку ОСОБА_3 , 1984 року народження.

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 переїхав мешкати у належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

16.05.1998 року вона продала вказану квартиру за 9000,00 грн., та 27.05.1998 року за 6389,00 грн., придбала спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , залишок коштів у розмірі 2611,00 грн., вона вклала в ремонт придбаної квартири.

Отже дана спірна квартира купувалася за її особисті кошти, та жодних спільних з відповідачем коштів не вкладалося .

Відповідач не приймав жодної участі в огляді та купівлі квартири.

12.08.2011 року шлюб між ними було розірвано.

Відповідач звертався до суду з позовом про розподіл майна, але за згодою відповідача провадження у справі було закритою, що є підтвердженням тієї обставини, що він визнав, що спірна квартира належить особисто їй.

У вказаній спірній квартирі відповідач не мешкає з серпня 2011 року, його речей та документів у квартирі не має. Домовленості про те, що протягом всього часу відсутності відповідача за ним зберігається право користування квартирою між ними не має. Вона не перешкоджала відповідачу в проживанні в спірній квартирі та їй відомо що він переїхав проживати до іншої жінки.

Наявність реєстрації відповідача у її квартирі позбавляє її можливості здійснювати право власності у повному обсязі, також на відповідача нараховуються комунальні послуги, які сплачує вона, тому просить визнати квартиру АДРЕСА_3 , її особистою власністю. Усунути перешкоди у здійснені користування вказаною квартирою, шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування даним житлом. Стягнути з відповідача судові витрати.

ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Копійко А.А. звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , про усунення перешкод в користуванні квартирою та визнання права користування квартирою, яку у подальшому уточнив, звернувшись з уточненою зустрічною позовною заявою про усунення перешкод в користуванні квартирою та визнання права власності на 1 / 2 частину квартири, вказавши, що 23.04.1993 року між ним та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, у період якого за спільні сімейні кошти придбали 27.05.1998 року спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . 12.08.2011 року шлюб між ними було розірвано. До травня 2015 року він постійно проживав у спірній квартирі , потім відповідач змінила замок на вхідних дверях квартири, вказуючи, що вона є єдиною власницею квартири та не дозволяю йому нею користуватися. До того ж вона винесла і передала йому всі його особисті речі, у зв`язку із чим він був змушений проживати у знайомих, іншого житла він не має.

У травні місяці 2015 року дізнався, що його було знято з реєстрації за вказаною адресою на підставі заочного рішення суду від 05.03.2014 року.

Факти того, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю та те, що, якщо не знайдено поділ спільної сумісної власності подружжя або якщо не визначено розмір часток у праві цієї власності, воно належить кожному з колишнього подружжя, при цьому відносини пов`язані з правом спільної сумісної власності зберігаються, були встановлені рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 06.11.2013 року та ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.12.2013 року, де ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні її позову до нього про визнання його таким, що втратив право на користування спірною квартирою.

Вирішити питання щодо добровільного поділу спірного майна відповідач відмовляється, у його проживанні у спірній квартири, вона створює перешкоди , тому просить відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , та зобов`язати її не перешкоджати йому користуватися спірною квартирою АДРЕСА_4 та передати йому ключі від вхідних дверей квартири. Визнати за ним та ОСОБА_1 право власності на дану спірну квартиру, за кожним по 1 /2 частині. Вселити його у спірну квартиру та стягнути судові витрати.

05.03.2014 року Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області було ухвалене заочне рішення, яким усунуто перешкоду в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_4 , та визнано ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування вказаною квартирою, що є підставою для зняття останнього з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 02.07.2015 року дане заочне рішення було скасоване.

В ході розгляду справи представником ОСОБА_1 , адвокатом Севостьяновою І.Г. було надано відзив на уточнену зустрічну позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що з зустрічними позовними вимогами не згодні та просять у їх задоволенні відмовити, зокрема зазначають, що спірна квартира була придбана у період шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_1 , які вона отримала від продажу належної їй квартири АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право особистої власності на квартиру від 11.11.1993 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Довгинцівської районної Ради № 241/5 від 13.09.1991 року та зареєстрованого в БТІ м. Кривого Рогу в реєстрі № 73-140-40. Також позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя - спірної квартири АДРЕСА_4 ухвалою суду від 07.08.2013 року був залишений без розгляду за заявою ОСОБА_2 . Обставини встановлені рішеннями судів від 06.11.2013 року та від 17.12.2013 року що спірна квартира є спільною сумісною власністю, не можна брати до уваги, оскільки дана обставина була встановлена лише на підставі свідоцтва про укладення шлюбу між сторонами та договору про купівлю спірної квартири, але інші докази, а саме, що спірна квартира купувалася за особисті кошти судами не досліджувалися. Також ОСОБА_2 подано зустрічний позов після спливу строку позовної давності.

В ході розгляду справи представником ОСОБА_2 , адвокатом Копійко А.А. було надано відзив на змінену позовну заяву ОСОБА_1 , в обґрунтування якого вказав, що до моменту реєстрації шлюбу з 1989 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_4 ), проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, мали спільний побут та однакову реєстрацію. З метою забезпечення родини житлом, ОСОБА_2 поїхав на заробітки , де працював у період з 26.06.1990 року по 25.10.1990 року. Зароблені гроші були сплачені, як членський внесок до ЖБК «Восток-32», що у подальшому ОСОБА_5 стати власницею квартири АДРЕСА_5 . Подальші пайові внески здійснювалися сторонами із спільно зароблених коштів, також вказана квартира була розширена завдяки їх спільної праці. Таким чином дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю сторін. З огляду на вказане просить відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , зустрічний позов задовольнити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Копійко А.А. надав відповідь на відзив на уточнену зустрічну позовну заяву, вказуючи обставини що викладені у відзиві на змінену позовну заяву ОСОБА_1 . Також зазначив, що ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом 15.10.2015 року не пропустив строк позовної давності, оскільки звернувся до суду до спливу трьох років з моменту, коли дізнався про своє порушене право.

ОСОБА_1 , та її представник адвокат Севостьянова І.Г. відповіді на відзив на змінену позовну заяву ОСОБА_1 , не надавали.

Представник ОСОБА_1 , адвокат Севостьянова І.Г. звернулася до суду з заявою про застосування строку позовної давності

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Севостьянова І.Г., у судовому засіданні первісні позовні вимоги з урахуванням їх зміни підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, у задоволенні зустрічної позовної заяви просила відмовити з підстав пропуску строку позовної давності та необгрунтованості позовних вимог. В подальшому налала заяву про завершення розгляду справи за її відсутністю

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Копійко А.А. в судовому засіданні у задоволенні первісних позовних вимог просив відмовити, зустрічний позов просив задовольнити з урахуванням його уточнення. В подальшому надав заяву про завершення розгляду справи за відсутності його та ОСОБА_2 .

Вислухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 23 квітня 1993 року, актовий запис № 215, дошлюбне прізвище ОСОБА_1 « ОСОБА_4 » (т.1 а.с.191), який було розірвано рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 12.08.2011 року (т.1 а.с. 193).

27 травня 1998 року між продавцем ОСОБА_6 , та покупцем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Продаж квартири вчинено за 6389,00 грн, які продавцем отримав від покупця повністю при підписанні цього договору.

Договір купівлі-продажу даної квартири зареєстрований на Товарній біржі «Нове століття» 27.05.1998 року за № 1-266.

04 червня 1998 року дане нерухоме майно зареєстроване у Криворізькому міському БТІ за ОСОБА_1 на праві особистої власності, у реєстровій книзі під № 76 стор. 179 запис 179 (т.1 а.с.196).

Також встановлено, що 16 травня 1998 року укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_1 продала належну їй на підставі свідоцтва про право особистої власності на квартиру від 11 листопада 1993 року, виданого на підставі рішення виконкому Довгинцівської районної Ради № 241/5 від 13.09.1991 року та зареєстрованого в БТІ м. Кривого Рогу за реєстром № 73-140-40, трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж квартири вчинено за 9000,00 грн, які покупець передала продавцю до підписання цього договору.

Відповідно до п. 5 вказаного договору купівлі продажу, за даними паспорта продавця та по його свідоцтву, вказана квартира була придбана, коли продавець не перебувала у шлюбі.

Договір купівлі-продажу даної квартири зареєстрований на Товарній біржі «Нове століття» 16.05.1998 року за № 1-238(т.1 а.с.195).

Із акту від 19 грудня 2013 року, складеного комісією ЖБК «Восток-39» та завіреного підписом голови ЖБК «Восток-39» вбачається, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 з серпня 2011 року (т. 1 а.с. 8).

Із показів свідка ОСОБА_7 даних в судовому засіданні слідує, що йому відомо що ОСОБА_2 мешкав у якійсь з квартир будинку АДРЕСА_6 . Останній раз бачив його у 2012 - 2013 році, зустрів по АДРЕСА_7 , в ході спілкування останній повідомив що вже давно не мешкає за вказаною адресою.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Перед купівлею квартири саме ОСОБА_1 оглядала її та їй вона сподобалася, прохала зачекати з продажем квартири до тих пір поки вона продасть свою квартиру. Свідок додала, що ОСОБА_2 не бачила. При укладанні та підписанні договору купівлі продажу даної квартири ОСОБА_1 була сама, вона передала їм кошти за вартість квартири.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що сусіда ОСОБА_2 в останній раз бачила приблизно років 8-9 тому, зустрілися з ним на вулиці, та з того часу більше у будинку АДРЕСА_6 , його не бачила. Також років 8-9 тому, зустріла його у маршрутці, де він був водієм, у спілкуванні останній повідомив, що він переїхав мешкати у село до іншої жінки. Потім від знайомих довідалася, що ОСОБА_2 з тією жінкою кудись уїхали.

Свідок ОСОБА_10 , суду пояснив, що знає сторін з 1998 року. Вони проживали у квартирі АДРЕСА_4 . У 2015 році він став головою ЖБК «Восток-39», скарг на сім`ю Омельченків від інших мешканців будинку не надходило, про їхні сімейні відносини йому нічого не відомо. До 2015 року періодично бачив ОСОБА_2 за вказаною адресою. В останнє бачив ОСОБА_2 біля під`їзду на лавочці у 2015 році.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами СК та ЦК України.

Конституція України у ст. 41 проголошує, що «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 ЗУ «Про власність», який діяв в період 1991 по 2007 рік в редакції на час виникнення спірних правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України ( який діяв з відповідними змінами з1969 року по 2004 рік). Майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Статтями 112, 118 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року що діяли на час набуття спірного нерухомого майна у власність, майно набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У частині першій статті 22 КпШС України передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Положеннями статті 29 КпШС України було встановлено порядок поділу майна подружжя.

Вказані норми КпШС кореспондуються з нормами, які містяться в ст.ст. 60, 70, 71 СК України, який діє на даний час.

Разом з тим, у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення щодо режиму спільної власності подружжя закріплені в ст. 70 СК України, ст. 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Однак, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. В такому випадку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, яка, в силу положень частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підлягає врахуванню усіма іншими судами при застосуванні таких норм права.

В пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11зазначається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто».

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВС від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Із досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що до укладення шлюбу між сторонами позивач за первісним позовом 16 травня 1998 року продала належну їй на праві особистої власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за 9000,00 грн. 27 травня 1998 року була придбана спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 за ціною 6389,00 грн.

Відповідач за первісним позовом стверджує, що з 1989 року до моменту реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та мали спільний побут. У період з 26.06.1990 року по 25.10.1990 року він працював робочим у совхозі «Светлогорський», та зароблені гроші були сплачені як членський внесок до ЖБК «Восток-32», у зв`язку із чим ОСОБА_1 набула права власності на квартиру АДРЕСА_5 . Подальші пайові внески здійснювалися ним та ОСОБА_1 із спільно зароблених коштів, тому і квартира АДРЕСА_4 є їх спільною сумісною власністю.

Згідно з ст.15 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, який діяв з 15 квітня 1991 року до 20 червня 2007 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Із змісту наведених норм вбачається, що однією із форм реалізації конституційного права громадян на житло було їх право на утворення та вступ в ЖБК, який є добровільним об`єднанням громадян на підставі членства для задоволення своїх житлових потреб шляхом будівництва житлового будинку за власні кошти, а також за допомогою банківського кредиту.

Отримання житла в будинку кооперативу нерозривно пов`язано з членством в ЖБК, а отримання права власності на квартиру - із сплатою пайового внеску у розмірі вартості квартири.

Стороною ОСОБА_2 ні у відзиві на змінений первісний позов, ні у зустрічній позовній заяві з урахуванням її уточнення, не зазначено суму коштів, яка ним була витрачена особисто на придбання квартири АДРЕСА_5 , жодних письмових доказів не надано. Разом з тим, сам факт праці ОСОБА_2 у період з 26.06.1990 року по 25.10.1990 року робочим у совхозі «Светлогорський» не свідчить про спрямування його зароблених кошти на членський внесок до ЖБК «Восток-32» та подальше придбання квартири.

Показами допитаних в судовому засіданні свідків також не підтверджено, що ОСОБА_2 здійснив вклад грошовими коштами у придбання квартири АДРЕСА_5 та розмір витрачених ним особистих коштів.

Факт спільного проживання сторін до укладення шлюбу, під час якого як зазначає сторона відповідача за первісним позовом, сторони мали спільний бюджет, який був спрямований на придбання даної квартири, судом не встановлювався, оскільки таких позовних вимог сторони не заявляли.

Зокрема, позивачу за первісним позовом ОСОБА_11 на підставі рішення РВК № 241/5 від 13.09.1991 року було ЖБК «Восток-32» видано ордер № 40 серія К32 на родину, у складі доньки ОСОБА_12 , на право зайняття жилого приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 63).

В подальшому дана квартира була зареєстрована у Криворізькому БТІ в реєстровій книзі № 73 стр. 140, за правом особистої власності за позивачем за первісним позовом ОСОБА_13 , прізвище після шлюбу « ОСОБА_14 », та останній 11.11.1993 року було видано свідоцтво про право особистої власності на квартиру.

Враховуючи, що на момент видачі свідоцтво про право особистої власності на квартиру, сторони перебували у шлюбі близько 6-ти з половиною місяців (шлюб укладено 23 квітня 1993 року, свідоцтво видане 11.11.1993 року, ордер на квартиру видано ОСОБА_13 , (після шлюбне прізвище ОСОБА_14 ) до укладення шлюбу на підставі рішення РВК № 241/5 від 13.09.1991 року на сім`ю у складі доньки ОСОБА_12 ), тому наявність спільних коштів подружжя в розмірі достатньому для придбання вказаної квартири, виходячи з письмових матеріалів справи, судом відкидається.

Адже стороною позивача за первісним позовом в якості доказів надано копію ощадної книжки Ощадного банку СРСР, філіал № 7714/0106 в м. Кривому Розі на ім`я ОСОБА_13 , рахунок № НОМЕР_1 , з якої вбачається наявність у останньої коштів та їх рух у період з квітня 1991 року, та копії квитанцій з яких вбачається, що у період 1990 року по 1992 рік саме ОСОБА_13 , (після шлюбне прізвище ОСОБА_14 ) погашала позику на рахунок ЖБК «Восток-32» (т.2 а.с. 68-70).

З огляду на викладене судом встановлено, що ОСОБА_1 набула право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до вищевказаного свідоцтва про право особистої власності, шляхом здійснення пайових внесків.

Також з належним чином засвідченої копії домової книги ОК «Восток-32» (т. а.с. 64-65), вбачається факт реєстрації ОСОБА_13 , (після шлюбне прізвище ОСОБА_14 ) з донькою ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 17.10.1991 року, з відміткою, що розлучена. З довідки відділу реєстрації місця проживання громадян Виконкому Довгинцівської районної в місті ради вбачається, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 17.10.1991 року по 09.06.1998 року (т. 2 а.с. 66).

Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином судом встановлено, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_2 ,була набута у власність позивачем ОСОБА_1 в результаті відповідних правочинів купівлі-продажу належної їй на праві приватної власності нерухомості, тобто за рахунок належних їй особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому позивач є її єдиним власником.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Встановлено, що ОСОБА_2 на момент ухвалення заочного рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 05.03.2014 року яким визнано його таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку, мав реєстрацію місця проживання за вказаною адресою (т.1 а.с.7), ухвалою цього ж суду від 02.07.2015 року дане заочне рішення скасоване.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не мешкає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 більше одного року та доказів, що ОСОБА_1 перешкоджала йому у проживанні у цій квартирі, судом не добуто.

Внаслідок створених відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 перешкод, а саме реєстрації в спірній квартирі, яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (як встановлено судом), остання позбавлена охоронюваного законом права розпорядження власністю на свій розсуд.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11).

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 статті 129 Конституції України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статей 77, 78 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ч. ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із показів допитаних свідків та письмових матеріалів справи судом не встановлено факту придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя. Отримання доходу кожним із подружжя в період шлюбу до придбання майна не є безумовною обставиною, яка свідчить про належність придбаної квартири до спільної сумісної власності.

Інших доказів, які б відповідали критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості на підтвердження заявлених зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та його представником не надано.

Стороною позивача за первісним позовом також заявлено про застосування до зустрічного позову ОСОБА_2 строку позовної давності.

Проте суд не може прийняти до уваги доводи щодо пропуску ОСОБА_2 строку загальної позовної давності тривалістю у три роки, оскільки як роз`яснено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Тому, при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

У зв`язку з цим, судом критично сприймаються доводи представника позивача за первісним позовом з приводу пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності при зверненні до суду із зустрічним позовом, оскільки сплив трирічного строку з часу розірвання шлюбу сам по собі не свідчить про пропуск строку позовної давності.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 про порушення своїх прав дізналася 03.06.2015 року коли отримав у суді копію заочного рішення від 05.03.2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування власністю, шляхом зняття з реєстраційного обліку (т.1 а.с.45).

З огляду на це, суд вважає, що ОСОБА_2 не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 .

Проаналізувавши всі докази у справі в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 спростовано презумпцію спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а тому позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню.

Одночасно в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за недоведеністю.

Виходячи з того, що первісні позовні вимоги задоволено судом, з урахуванням приписів частини першої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Вимога про стягнення витрат за надання правничої допомоги ОСОБА_1 не заявлялась.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 247, 259, 264,352,354,355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю дружини та про усунення перешкод у здійсненні користування власністю - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 .

Усунути перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , перешкоди у здійсненні користування квартирою АДРЕСА_4 , шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_4 .

У задоволенні позовних вимог за зустрічим позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою та визнання права власності на 1 / 2 частину квартири- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , сплачений нею судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн 60 коп.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко