Справа № 521/3468/20
Провадження № 2/521/555/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇИ

14 грудня 2021 року

Малиновський районний су м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Роїк Д.Я.

За участю секретаря судового засідання - Коноваловій К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування заборони щодо використання відомої інформації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ОСОБА_2 з позовною заявою про скасування заборони щодо використання відомої інформації посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 , є суб`єктом декларування у розумінні п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» як особа, уповноважена на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, оскільки являюсь депутатом Одеської обласної ради.

З 01 січня 2020 року почався черговий етап декларування. Для отримання інформації від членів сім`ї з метою використання цієї інформації при заповненні декларації, ОСОБА_1 05 лютого 2020 року звернувся до своєї дружини - відповідача ОСОБА_2 з письмовим запитом щодо отримання від неї відповідних даних. На запит він отримав Заяву від 28.02.2020 року про відмову у наданні інформації з посиланням на положення ст. 32 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України №2-рп/2012 від 20.01.2012 року щодо офіційного тлумачення вказаної статті. Крім того, посилаючись на норми Закону України «Про захист персональних даних», ст. 39 ЦПК та 242 ЦК України, відповідач заборонила використання персональних даних своїх та неповнолітніх дітей у тому числі щодо об`єктів нерухомості, які належать їй на праві власності, а також відображати всю відому мені інформацію про дружину та дітей, включаючи їх персональні данні (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, ІПН, паспортні данні, адресу реєстрації та міста проживання).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 21.07.2020 року, справу було передано на розгляд судді Роїк Д.Я.

Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Роїка Д.Я. від 03.08.2020 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування заборони щодо використання відомої інформації, призначено підготовче засідання .

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися.

Представник відповідача 15.01.2021 року надав відзив на позовну заяву, у якому він зазначив, що не визнає позову та просив відмовити у його задоволенні.

Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси Роїка Д.Я. від 02.06.2021 року підготовче провадження у справі закрито та справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування заборони щодо використання відомої інформації, призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 , є суб`єктом декларування у розумінні п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» як особа, уповноважена на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, оскільки позивач є депутатом Одеської обласної ради.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про запобігання корупції» відносини, що виникають у сфері запобігання корупції, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цим та іншими законами, а також прийнятими на їх виконання іншими нормативно-правовими актами.

Згідно вимог ч. 1 ст. 45 Закону щорічно до 1 квітня позивач подє декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством, шляхом її заповнення на офіційному веб-сайті НАЗК. Заповнення декларації здійснюється відповідно положень ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» та з урахуванням роз`яснень НАЗК, розміщених на офіційному сайті.

З 01 січня 2020 року почався черговий етап декларування. Для отримання інформації від членів сім`ї з метою використання цієї інформації при заповненні декларації, ОСОБА_1 05 лютого 2020 року звернувся до своєї дружини - відповідача ОСОБА_2 з письмовим запитом щодо отримання від неї відповідних даних. На запит він отримав заяву від 28.02.2020 року про відмову в наданні інформації з посиланням на положення ст. 32 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України №2-рп/2012 від 20.01.2012 року щодо офіційного тлумачення вказаної статті. Крім того, посилаючись на норми Закону України «Про захист персональних даних», ст. 39 ЦПК та 242 ЦК України, заявою йому заборонено використання персональних даних дружини та їхніх неповнолітніх дітей у тому числі щодо об`єктів нерухомості, які належать дружині на праві власності, а також відображати всю відому йому інформацію про дружину та дітей, включаючи їх персональні данні (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, ІПН, паспортні данні, адресу реєстрації та міста проживання). Таким чином, при заповненні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, позивач обмежений прямою забороною дружини, обумовленою положеннями Конституції України та Законами України «Про захист персональних даних» та «Про інформацію» використовувати будь-яку відому йому інформацію стосовно відповідача та неповнолітніх дітей. У зв`язку із тим, що така принципова позиція відповідача у справі, позбавляє його можливості використовувати будь-які відомі дані стосовно ОСОБА_2 , не порушуючи при цьому положення ст. 32 Конституції України, виникла необхідність звернутися до суду з даним позовом. Позивач вважає, що такі дії відповідача порушують його права та законні інтереси, негативно позначаються на сприйнятті громадськістю його особистості як депутата та законослухняної людини, створюють небезпеку притягнення його до адміністративної або кримінальної відповідальності, можуть призвести до позбавлення його статусу депутата обласної ради та, таким чином, перешкоджають реалізації наявного в нього права на здійснення депутатської діяльності.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що відповідно до ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються відомості, зокрема про майно та майнові права члена сім`ї суб`єкта декларування. З метою отримання інформації необхідної для заповнення декларації, Позивач звернувся до своєї дружини - ОСОБА_2 для отримання такої інформації. На зазначений запит від ОСОБА_2 на ім`я Позивача надійшла заява від 28.02.2020 про відмову у наданні вказаної інформації. Крім того, зазначеною заявою, Позивачу заборонено при заповнені декларації використовувати, відображати персональні дані ОСОБА_2 та відомості про її майно, майнові права, а також персональні дані їх неповнолітніх дітей. Подаючи вказану заяву, ОСОБА_2 керувалась ст. 32 Конституції України, Законом України «Про захист персональних даних», Законом України «Про інформацію», Цивільним кодексом України, Сімейним кодексом України, Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 та Рішенням Конституційного Суду України від 06.10.2010 № 21-рп/2010.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

За змістом положень ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлено що позивач ОСОБА_1 , є суб`єктом декларування відповідно до п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» як особа, уповноважена на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, оскільки є депутатом Одеської обласної ради.

З 01 січня 2020 року розпочався черговий етап декларування. Для отримання інформації від членів сім`ї з метою використання цієї інформації при заповненні декларації, ОСОБА_1 05 лютого 2020 року звернувся до своєї дружини - відповідача ОСОБА_2 з письмовим запитом щодо отримання від неї відповідних даних. На запит він отримав Заяву відповідача від 28.02.2020 року про відмову у наданні інформації з посиланням на положення ст. 32 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України №2-рп/2012 від 20.01.2012 року щодо офіційного тлумачення вказаної статті. Крім того, посилаючись на норми Закону України «Про захист персональних даних», ст. 39 ЦПК та 242 ЦК України, відповідач заборонила використання персональних даних своїх та спільних неповнолітніх дітей у тому числі щодо об`єктів нерухомості, які належать їй на праві власності, а також відображати всю відому інформацію про дружину та дітей, включаючи їх персональні данні (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, ІПН, паспортні данні, адресу реєстрації та міста проживання).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про запобігання корупції» відносини, що виникають у сфері запобігання корупції, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, цим та іншими законами, а також прийнятими на їх виконання іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані може бути віднесено до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою.

Конституційний Суд України в абзаці першому пункту першого резолютивної частини Рішення від 30.10.1997 року №5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані.

Частиною п`ятою ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що обробка персональних даних повинна здійснюватися для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Водночас частина шоста цієї статті дублює конституційні положення та говорить, що обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, не допускається без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Схожі положення містяться у ст.14 Закону України «Про захист персональних даних», якою передбачено поширення відомостей про фізичну особу лише за її згодою або уповноваженої нею особи, крім випадків, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» підставами для обробки персональних даних є: дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень (п. 2); укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних (п. 3); необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом (п. 5); необхідність захисту законних інтересів володільця персональних даних або третьої особи, якій передаються персональні дані, крім випадків, коли потреби захисту основоположних прав і свобод суб`єкта персональних даних у зв`язку з обробкою його даних переважають такі інтереси (п. 6).

Зі змісту ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» вбачається, що право фізичної особи на персональні дані є її особистим немайновим правом.

Зміст особистих немайнових прав становить можливість особи вільно на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя (ст. 271 ЦК України). Ці права, як правило, складають зміст цивільної правоздатності громадян і охороняються не сімейним, а цивільним законодавством.

Відповідно до ст. 272 ЦК України фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. В інтересах малолітніх, неповнолітніх, а також повнолітніх фізичних осіб, які за віком або за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники.

Згідно вимог ч. 1 ст. 45 Закону щорічно до 1 квітня суб`єкти декларування подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством, шляхом її заповнення на офіційному веб-сайті НАЗК.

Заповнення декларації здійснюється відповідно положень ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» та з урахуванням роз`яснень НАЗК, розміщених на офіційному сайті.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» у декларації зазначаються відомості про:

1) прізвище, ім`я, по батькові, число, місяць і рік народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків, серію та номер паспорта громадянина України, унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі суб`єкта декларування та членів його сім`ї, зареєстроване місце їх проживання;

2) об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право.

2-1) об`єкти незавершеного будівництва, об`єкти, не прийняті в експлуатацію або право власності на які не зареєстроване в установленому законом порядку, які належать суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві власності відповідно до Цивільного кодексу України; розташовані на земельних ділянках, що належать суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або передані їм в оренду чи на іншому праві користування, незалежно від правових підстав набуття такого права; повністю або частково побудовані з матеріалів чи за кошти суб`єкта декларування або членів його сім`ї.

3) цінне рухоме майно, вартість якого перевищує 100 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року, що належить суб`єкту декларування або членам його сім`ї на праві приватної власності, у тому числі спільної власності, або перебуває в її володінні або користуванні незалежно від форми правочину, внаслідок якого набуте таке право;

4) цінні папери, у тому числі акції, облігації, чеки, сертифікати, векселі, що належать суб`єкту декларування або членам його сім`ї, із відображенням відомостей стосовно виду цінного папера, його емітента, дати набуття цінних паперів у власність, кількості та номінальної вартості цінних паперів. У разі якщо цінні папери передані в управління іншій особі, щодо цієї особи також вказуються відомості, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, або найменування відповідної юридичної особи із зазначенням коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців;

5) інші корпоративні права, що належать суб`єкту декларування або членам його сім`ї, із зазначенням найменування кожного суб`єкта господарювання, його організаційно-правової форми, коду Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України, частки у статутному (складеному) капіталі товариства, підприємства, організації у грошовому та відсотковому вираженні;

5-1) юридичні особи, трасти або інші подібні правові утворення, кінцевим бенефіціарним власником (контролером) яких є суб`єкт декларування або члени його сім`ї.

6) нематеріальні активи, що належать суб`єкту декларування або членам його сім`ї, у тому числі об`єкти інтелектуальної власності, що можуть бути оцінені в грошовому еквіваленті криптовалюти. До відомостей щодо нематеріальних активів включаються дані про вид та характеристики таких активів, вартість активів на момент виникнення права власності, а також про дату виникнення права на них;

7) отримані доходи суб`єкта декларування або членів його сім`ї, у тому числі доходи у вигляді заробітної плати (грошового забезпечення), отримані як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, гонорари, дивіденди, проценти, роялті, страхові виплати, благодійна допомога, пенсія, доходи від відчуження цінних паперів та корпоративних прав, подарунки та інші доходи.

8) наявні у суб`єкта декларування або членів його сім`ї грошові активи, у тому числі готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках або які зберігаються у банку, внески до кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ, кошти, позичені третім особам, а також активи у дорогоцінних (банківських) металах. Відомості щодо грошових активів включають дані про вид, розмір та валюту активу, а також найменування та код Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України установи, в якій відкриті відповідні рахунки або до якої зроблені відповідні внески. Не підлягають декларуванню наявні грошові активи (у тому числі готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках, внески до кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ, кошти, позичені третім особам) та активи у дорогоцінних (банківських) металах, сукупна вартість яких не перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року;

8-1) банківські та інші фінансові установи, у тому числі за кордоном, у яких у суб`єкта декларування або членів його сім`ї відкриті рахунки (незалежно від типу рахунку, а також рахунки, відкриті третіми особами на ім`я суб`єкта декларування або членів його сім`ї) або зберігаються кошти, інше майно. Такі відомості включають дані про тип та номер рахунку, дані про банківську або іншу фінансову установу, осіб, які мають право розпоряджатися таким рахунком або мають доступ до індивідуального банківського сейфа, осіб, які відкрили рахунок на ім`я суб`єкта декларування або членів його сім`ї;

9) фінансові зобов`язання суб`єкта декларування або членів його сім`ї.

Частиною 7 ст. 46 Закону зазначено, що у разі відмови члена сім`ї суб`єкта декларування надати будь-які відомості чи їх частину для заповнення декларації суб`єкт декларування зобов`язаний зазначити про це в декларації, відобразивши всю відому йому інформацію про такого члена сім`ї, визначену пунктами 1-12частини першої цієї статті.

Згідно з правовою позицією Конституційного суду України, викладеною у Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями 103 і 108 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Указу Президента України «Про проголошення всеукраїнського референдуму за народною ініціативою» (справа про всеукраїнський референдум за народною ініціативою) від 27 березня 2000 року № 3-рп/2000, закріплення в Основному Законі України принципу верховенства права, невідчужуваності й непорушності прав і свобод людини і громадянина, гарантій їх здійснення та захисту визначає зміст законів, інших нормативно-правових актів, які повинні прийматися на основі Конституції і відповідати їй (частина друга статті 8). Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України). Це стосується, зокрема, і діяльності Кабінету Міністрів України, який є вищим органом у системі органів виконавчої влади (частина перша статті 113 Конституції України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Водночас згідно з положеннями ст.21 та ч. ч. 1, 2 і 3 статті 22 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Норми ч. 1 та 2 ст. 32 Конституції України визначають, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Абзацами третім - шостим пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України визначено, що конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно - правовими актами.

Так, у ст. 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8).

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17).

В абзацах третьому та четвертому підпункту 3.1 пункту 3 і у абзаці шостому підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини вищезазначеного Рішення Конституцій Суд України вказав, що сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі України: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. З огляду на ці та інші обставини Конституційний Суд України вважає, що перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним. Абзацами третім - п`ятим підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини даного Рішення визначено, що системний аналіз положень частин першої, другої статті 24, частини першої статті 32 Конституції України дає підстави вважати, що реалізація права на недоторканність особистого і сімейного життя гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя. Аналізуючи питання щодо поширення інформації про сімейне життя особи, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, Конституційний Суд України враховує, що така інформація зазвичай стосується не лише цієї особи, а й інших осіб, зокрема членів її сім`ї, яким Конституція України теж гарантує право на невтручання в їх особисте і сімейне життя, крім випадків, визначених законом. Тому поширення даних про таких фізичних осіб - членів сім`ї, що можуть стати відомими в результаті поширення інформації про саму посадову особу, крім випадків, визначених законом, може призвести до порушення їх конституційних прав, зашкодити гідності, честі, діловій репутації тощо. Застереження щодо недопущення порушення конституційних прав членів сімей посадових осіб Конституційний Суд України висловив у Рішенні від 06.10.2010 № 21-рп/2010.

Отже, Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Парламентська Асамблея Ради Європи в Резолюції № 1165 зазначила, що право кожної людини на приватність і право на свободу вираження поглядів є основою демократичного суспільства; ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність (пункт 11). Виходячи з цього, право на приватність, закріплене у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, повинне захищати приватне життя особи не лише від втручання влади, а й від подібних дій з боку інших осіб чи інститутів, зокрема засобів масової інформації (пункт 12 Резолюції № 1165).

Положення частини другої статті 32 Конституції України передбачають вичерпні підстави можливого правомірного втручання в особисте та сімейне життя особи (в тому числі й тієї, яка займає посаду, пов`язану з функціями держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім`ї). Такими підставами є: згода особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації стосовно неї, а також, у разі відсутності такої згоди, випадки, визначені законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Аналогічних висновків дійшов і Європейський суд з прав людини, закріпивши їх у низці рішень (рішення від 06.09.1978 у справі «Класс та інші проти Німеччини»; рішення від 02.11.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02).

Також Європейський суд з прав людини зауважив, що незважаючи на те, що основним призначенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є захист особи саме від свавільного втручання з боку держави, ця стаття не просто змушує державу утриматися від такого втручання. На додаток до цього негативного зобов`язання, зауважує Суд, можуть існувати також позитивні зобов`язання, властиві для ефективної поваги до права на приватне життя. Зазначені обов`язки можуть включати вжиття заходів, які спрямовані на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин індивідів між собою (пункт 57 рішення від 24.06.2004 у справі «Кароліна фон Ганновер проти Німеччини» (заява № 59320/00), пункт 151 рішення від 24.07.2012 у справі «Джорджевич проти Хорватії» (заява Х» 41526/10), пункт 59 рішення від 15.03.2012 у справі «Аксу проти Туреччини» (заява № 4149/04, 41029/04) та інші).

Крім того визначаючи положення втручання у приватне життя «згідно із законом» Європейський суд з прав людини у пункті 104 рішення від 13.01.2015 у справі «Ельберте проти Латвії» (заява № 61243/08), у пункті 43 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) та у низці інших рішень наголосив, що положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також вони мають бути чітко сформульовані для того, щоб органи державної влади утрималися від свавільного втручання.

Відповідно до Листа Міністерства юстиції України від 26 грудня 2008 року N 758-0-2-08-19 (v0758323-08) (п.3) зазначається, що у разі існування неузгодженості між актами, виданими одним і тим же органом, але які мають різну юридичну силу, застосовується акт вищої юридичної сили. Наприклад, у випадку суперечності норм закону та Конституції України (254к/96-ВР), які прийняті Верховною Радою України, колізія вирішується на користь Конституції, яка має найвищу юридичну силу.

Таким чином зважаючи на вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.4,12,13,141,261,264,265,280-284,354 ЦПК України, ст.ст ч.1 ст.1215 Цивільного кодексу України, суд ,

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування заборони щодо використання відомої інформації - відмовити .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повні відомості про учасників справи згідно з пунктом 4 частини 5 статті 265 ЦПК України:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя: Д.Я. Роїк