Провадження №2/523/109/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2021 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Далеко К.О.

за участю секретаря судового засідання Сирф Ю.В.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право реєстрації в квартирі,

ВСТАНОВИВ:

23.12.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 .

Позивач нормативно обґрунтувала позов ст.ст 64, 150, 156, 316, 317, 319, 321, 405 Цивільного кодекс України. Позовні вимоги мотивовані тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований колишній чоловік ОСОБА_2 . Відповідач не проживає в зазначеній квартирі тривалий термін. Шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.06.2020 року по справі № 523/17890/19. Відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Вважає, що відповідач втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 , внаслідок не проживання за вказаною адресою без поважних причин понад один рік. Причиною подачі позову зазначає наявність проблем зі сплати надмірних комунальних послуг, які не надаються, але грошові кошти за які нараховуються, в чому вбачає порушення своїх прав.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 30.12.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Призначався розгляд справи у підготовчому судовому засіданні на 18.02.2021 року та на 18.03.2021 року.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 18.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, за двома адресами: адресою державної реєстрації АДРЕСА_3 та адресою, зазначеною позивачем в якості адреси його фактичного проживання: АДРЕСА_2 , в порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. До суду повернулись рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення із відмітками адресат відсутній за вказаними адресами, на дати судових засідань 18.02.2021, 18.03.2021, 13.04.2021. Направлення судових повісток за наведеними адресами суд вважає належним повідомленням відповідача, оскільки отримання відправлених повісток та матеріалів відповідачем перебуває поза межами контролю відправника. Аналогічної позиції дотримується Верховний суд (постанова Касаційного господарського суду від 18.03.2021 по справі № 911/3142/19).

Фіксування судового засідання здійснювалось технічним записом, відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України.

Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити,з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_3 являється власником квартири АДРЕСА_1 . Це підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.01.2006 року, номер витягу 9630557, та договором дарування від 17.09.2003 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3-1827. 06.10.2020 року державний нотаріус Одеського державного нотаріального архіву Романова В.В. засвідчила вірність дубліката з оригіналу документа, зареєстровано в реєстрі за № 2-321.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією її паспорта серії НОМЕР_1 (оригінал оглядався у судовому засіданні).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 з 25.05.2011 року, що підтверджується відповіддю Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області від 14.01.2021, на запит суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 червня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний.

Згідно копії довідки голови Обслуговуючого кооперативу «Асташкіна» від 22.11.2019, виданої ОСОБА_2 , останній як власник квартири за адресою: АДРЕСА_2 дійсно проживає в зазначеній вище квартирі з дружиною ОСОБА_4 та дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Згідно копії довідки голови Обслуговуючого кооперативу «Асташкіна» від 09.07.2020, виданої ОСОБА_2 , останній як власник квартири за адресою: АДРЕСА_2 дійсно проживає в зазначеній вище квартирі з двома доньками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.

Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Проаналізувавши наведену норму закону, суд дійшов висновків, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності, їх поважність та термін відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Подібної позиції дотримується Верховний суд при розгляді аналогічних спорів (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2020 р. у справі № 209/2642/18).

За даних обставин, судом встановлено, що матеріали справи не мають доказів того, що відповідач ОСОБА_2 без поважних причин не проживає у квартирі АДРЕСА_1 понад один рік, у зв`язку з чим визнання його таким, що втратив право користування квартирою, є незаконним.

Надані позивачем суду копії довідок голови Обслуговуючого кооперативу «Асташкіна» від 22.11.2019 та від 09.07.2020 не приймаються судом в якості належних доказів не проживання відповідача в квартирі позивача більше року без поважних причин, оскільки наведені довідки видані, виходячи з їх змісту, відповідачу ОСОБА_2 , стосуються квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та видані на конкретні дати 22.11.2019 та 09.07.2020, тобто не охоплюють річний період, та взагалі не встановлюють будь-яких обставин щодо квартири АДРЕСА_1 .

Посилання позивача на те, що через відсутність відповідача їй необхідно сплачувати великі комунальні платежі, також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, так як вказані обставини можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, а не для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивач не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право реєстрації в квартирі.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року по справі № 6-57цс11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

З викладеного слідує, що суд не здійснює зняття особи з місця реєстрації, а лише визнає особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Після набрання судового рішення законної сили, власнику житлового приміщення необхідно звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, за місцезнаходженням житлового приміщення, або до центру надання адміністративних послуг за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа.

За викладених обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , не можуть бути задоволені судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263 - 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 21.04.2021.

Суддя К.О. Далеко