Ухвала

23 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 705/5748/14-ц

провадження № 61-18840ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2016 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ фінанс», до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Умань», про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 29 травня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (починаючи з 21 грудня 2009 року - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 98 300,00 доларів США, який він зобов`язався повернути у повному обсязі не пізніше 28 травня 2018 року та сплачувати проценти у розмірі 13% річних за користування кредитом протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредитних коштів. Однак, ОСОБА_3 порушив прийняті на себе договірні зобов`язання, оскільки не здійснював платежі в рахунок погашення кредиту та нарахованих по ньому відсотків. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №0 від 29 травня 2007 року, між АКІБ «УкрСиббанк», з одного боку, і ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з іншого, було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідачі передали в іпотеку наступне майно: будинок АДРЕСА_1 , яке належить їм на праві власності.

Станом на 01 вересня 2014 року заборгованість щодо повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом та пені становить 46 900,22 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 01 вересня 2014 року дорівнює 615 054,75 грн, з яких: 43 675,51 доларів США (згідно курсу Національного банку України станом 01 вересня 2014 року - 572 765,53 грн) - кредитна заборгованість; 3 027,54 доларів США (згідно курсу Національного банку України станом 01 вересня 2014 року - 39 703,50 грн) - заборгованість по процентах; 126,03 доларів США (згідно курсу Національного банку України станом 01 вересня 2014 року - 1 652,78 грн) - пеня за прострочення сплати по кредиту; 71,14 доларів США (згідно курсу Національного банку України станом 01 вересня 2014 року - 932,94 грн) - пеня за прострочення сплати процентів.

На підставі викладеного, позивач просив суд ухвалити рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме нежиле приміщення, магазин, розташований за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 для задоволення вимог ПАТ «УкрСиббанк», що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту №0 від 29 травня 2007 року в розмірі 46 900,22 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 01 вересня 2014 року дорівнює 615 054,75 грн. Встановити спосіб реалізації нерухомого майна шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ «УкрСиббанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «УкрСиббанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості в загальній сумі 46 900,22 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 01 вересня 2014 року становить 615 054,75 грн за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 травня 2007 року, а саме: на будинок АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності. Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки, шляхом продажу вказаного нерухомого майна ПАТ «УкрСиббанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 , ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «УкрСиббанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги банку до відповідачів є обґрунтованими, підтвердженими належними і допустимими доказами та підлягають до задоволення, оскільки між позивачем та ОСОБА_3 існують грошові зобов`язання, які виникли на підставі кредитного договору, які були забезпечені договором іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором у цілому або в частині. Оскільки ОСОБА_3 не виконав належним чином і в установлений строк свої зобов`язання за вказаним договором щодо своєчасного та у повному обсязі повернення суми кредиту, нарахованих процентів, пені за користування кредитом, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 вересня 2019 року заяву ТОВ «Фінансова компанія «Централ фінанс» про заміну стягувача у виконавчому провадженні задоволено, замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Централ фінанс» у виконавчих листах, які видані Уманським міськрайонним судом Черкаської області 28 березня 2018 року на виконання ухваленого ним заочного рішення від 04 лютого 2016 року.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року змінено резолютивну частину заочного рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2016 року виклавши абзац другий її в наступній редакції: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 травня 2007 року №0 станом на 01 вересня 2014 року в розмірі 46 900,22 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01 вересня 2014 року дорівнює 615 054,75 грн, та складається з: 43 675,51 доларів США (згідно курсу Національного банку України станом 01 вересня 2014 року - 572 765,53 грн) - тіло кредиту; 3 027,54 доларів США (згідно курсу Національного банку України станом 01 вересня 2014 року - 39 703,50 грн) - заборгованість по процентах; 1 652,78 грн - пеня за прострочення сплати по кредиту; 932,94 грн - пеня за прострочення сплати процентів, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нежиле приміщення, магазин, загальною площею 88,9 квадратних метрів, розташований за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 12 травня 2003 року. Встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Централ фінанс» від свого імені будь-якій особі-покупцеві у порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», однак при цьому просить встановити спосіб реалізації нерухомого майна шляхом надання іпотекодержателю права укладати від імені іпотекодавців договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, у зв`язку з цим, суд зробив висновок про неправильне застосування судом першої інстанції положення статті 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки зазначеною правовою нормою передбачено можливість укладення договору купівлі-продажу іпотекодержателем від свого імені. Разом з тим, вказана обставина не може бути підставою для відмови в позові, оскільки у статті 33 Закону України «Про іпотеку» та статті 589 ЦК України ідеться про право іпотекодержателя на звернення стягнення, а за обставинами справи така вимога підлягає задоволенню. Спосіб же реалізації є одною із обов`язкових вимог до рішення суду, а відтак він зазначається судом. Тому рішення місцевого суду в частині визначеного способу реалізації предмету іпотеки підлягає зміні. При цьому, суд зазначив, що згідно розділу 5 договору іпотеки, сторони не передбачили в іпотечному застереженні такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя як право іпотекодержателя продати предмет іпотеки в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», а тому враховуючи положення частини другої статті 36 Закону України «Про іпотеку», суд відхилив доводи скаржника, про неможливість застосування до спірних правовідносин спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки визначений статті 38 Закону України «Про іпотеку», який не був передбачений сторонами у договорі.

ОСОБА_1 14 грудня 2020 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2016 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року продовжено строк на усунення недоліків касаційної скарги. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 14 грудня 2020 року ці недоліки було усунуто, зокрема подано уточнену касаційну скаргу. Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 14 грудня 2020 року ці недоліки було усунуто.

Зокрема, одною з підстав, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, у випадку якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції зробив висновки, що кредитний договір має консенсуальний характер, а не реальний, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17 червня 2020 року у справі № 607/11412/16-ц та від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11. Особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає, що за таких обставин існує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні, виходячи з того, що статтею 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на викладене, кредитних договір є реальним та вважається укладеним з моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути грошові кошти. В протилежному випадку, у разі невиконання умов договору зі сторони кредитодавця та ненадання позичальнику обумовленої договором суми кредиту, позивальник буде змушений повернути кредитодавцю суму неотриманого кредиту з нарахованими відсотками, що вносить диспропорцію майнових прав та обов`язків сторін договору кредиту та порушення майнових прав позивальника.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, від 17 червня 2020 року у справі № 607/11412/16-ц та від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2016 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року в частині підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат