Ухвала

26 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 365/499/18

провадження № 61-6255ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом Спільного Українсько-Великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Згурівська районна державна адміністрація Київської області, про визнання договорів оренди недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Спільного Українсько-Великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» про визнання недійсним договору оренди землі та додаткової угоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Спільне Українсько-Великобританське товариство з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» (далі - СП ТОВ «Нива Переяславщини», Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Згурівська районна державна адміністрація Київської області, про визнання договорів оренди недійсними.

Позов мотивовано тим, що 01 жовтня 2006 року між Товариством та ОСОБА_1 укладений договір оренди № 173 земельних ділянок з кадастровими номерами :07:007:0006 та :07:007:0007, згідно з умовами якого ОСОБА_1 (орендодавець) передав належні йому на праві власності земельні ділянки в оренду СП ТОВ «Нива Переяславщини». Договір зареєстрований у Згурівському відділі Київської регіональної філії Центру ДЗК у Згурівському районі 18 квітня 2007 року за № 028.

01 вересня 2011 року між сторонами укладений додаткову угоду до договору оренди, якою строк дії договору оренди визначено до 01 серпня 2024 року. З моменту укладення договору позивач користується земельними ділянками та виплачує відповідачу орендну плату. 24 липня 2018 року із листа ОСОБА_1 позивач дізнався, що ним укладені договори оренди на ті самі земельні ділянки з іншим орендарем - ОСОБА_2 та право оренди за ним зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На момент укладення договорів оренди між відповідачами та проведення державної реєстрації прав оренди за спірними договорами, договір оренди з позивачем на ті ж самі земельні ділянки не розірваний, не визнаний недійсним, строк його дії не закінчився, а тому укладення інших договорів оренди суперечить вимогам закону.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати недійсними договори оренди земельних ділянок, укладені між відповідачами та скасувати їх державну реєстрацію, судові витрати покласти на відповідачів.

ОСОБА_1 до суду подано зустрічну позов, в обґрунтування якого останній зазначав, що йому згідно з Державним актом серії ЯБ № 304949 на праві власності належать земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,4365, кадастровий номер :07:007:0006, та площею 3,4267 га, кадастровий номер :07:007:0007, які розташовані на території Вознесенської сільської ради Згурівського району Київської області.

07 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір оренди, відповідно до якого ОСОБА_1 передав належні йому на праві власності земельні ділянки в оренду ОСОБА_3 строком на 10 років.

При цьому вказував, що договір оренди від 01 жовтня 2006 року № 173, а також додаткова угода до нього від 01 вересня 2011 року ним не підписувалася. Волевиявлення на укладення договору оренди із СП ТОВ «Нива Переяславщини» та додаткової угоди відсутнє, а тому вказаний договір та додаткова угода мають бути визнані недійсними.

Враховуючи наведені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними договір оренди земельних ділянок від 01 жовтня 2006 року № 173 та додаткову угоду до нього, а також скасувати їх державну реєстрацію, судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 23 січня 2020 року, залишений без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року, позов СП ТОВ «Нива Переяславщини» задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :07:007:0006, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та скасовано його державну реєстрацію - номер запису про право від 07 вересня 2017 року № 22260085.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер :07:007:0007, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та скасовано його державну реєстрацію - номер запису про право від 07 вересня 2017 року № 22259772.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Після набрання рішенням суду законної сили повернути:

СП ТОВ «Нива Переяславщини» оригінали договору оренди землі від 01 жовтня 2006 року № 173, додаткову угоду від 11 вересня 2011 року до договору оренди землі від 01 жовтня 2006 року № 173, відомості про виплати за паями;

Згурівській районній державній адміністрації Київської області реєстраційні справи № 219, 219;

Згурівському районному сектору ДМС форму № 1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та форму № 1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

ОСОБА_2 договір оренди земельної частки (паю) від 14 березня 2000 року № 40, дві заяви на ім`я прокурора Згурівського району Київської області Фомченкова В. М., заяву на ім`я голови Згурівської районної державної адміністрації ОСОБА_4 , договір № 2-05-05 створення (передачі) науково-технічної продукції від 08 грудня 2008 року;

ОСОБА_1 п`ять гарантійних талонів, заяву про зарахування до ПТУ-4.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що із наявності правових підстав для визнання недійсним договору оренди, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , оскільки такий правочин укладений в період дії договору оренди, укладеного між ОСОБА_1 та СП ТОВ «Нива Переяславщини», вказаний договір у встановленому законом порядку не визнаний недійсним та був чинним, а тому укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 договору оренди порушує права Товариства й суперечить вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 фактично схвалив договір оренди від 01 жовтня 2016 року № 173 та додаткову угоду до нього, що підписані від його імені батьком, з усіх істотних умов правочинів, та визнавав факт перебування належних йому земельних ділянок у користуванні Товариства, отримував орендну плату, про що свідчить також його лист від 19 липня 2018 року.

12 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволені позову та задоволення зустрічного позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення та обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 23 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом Спільного Українсько-Великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Згурівська районна державна адміністрація Київської області, про визнання договорів оренди недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Спільного Українсько-Великобританського товариства з обмеженою відповідальністю «Нива Переяславщини» про визнання недійсним договору оренди землі та додаткової угоди повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак