Ухвала

Іменем України

08 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 937/8173/20

провадження № 61-4487ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С., розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2021 року про відмову у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Свою скаргу ОСОБА_1 обгрунтовує тим, що 30 жовтня 2020 року на поштовому відділенні №19 простим відправленням нею було отримано постанову від 26 жовтня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Однак, з вказаною постановою ОСОБА_1 не погоджується, виходячи з наступного.

На момент відкриття виконавчого провадження 21 лютого 2017 року та складання акту 18 вересня 2019 року, фактично було виконано рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року.

З лютого 2009 року ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 та 22 серпня 2019 року її знятото з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), не перевірив стан виконання судового рішення на момент здійснення виконавчих дій. Таким чином, було незаконно складено дві постанови від 19 вересня 2019 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 6 400,00 грн та про стягнення виконавчих витрат у розмірі 250,00 грн, дві постанови від 02 жовтня 2019 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору та виконавчих витрат, що в сумі складає 6 650,00 грн.

Крім того, ОСОБА_1 отримала постанову від 26 жовтня 2020 року, де зазначена інша сума нарахування - 6 990,00 гривень, яка не відповідає постановам від 19 вересня 2019 року по цьому виконавчому провадженню.

Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не звернув уваги, що в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває на розгляді справа № 320/13248/14 за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення від 17 листопада 2016 року у зв`язку з нововиявленими обставинами, по якому було відкрито виконавче провадження № 320/13248/14. Рішення по справі не ухвалено.

Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не звернув уваги, що в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває справа № 937/4631/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про визнання недійсним акту від 18 вересня 2019 року. Справа надійшла з апеляційної інстанції на підставі ухвали Запорізького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року для продовження розгляду справи. Рішення по справі не ухвалено.

Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) не звернув уваги, що в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває справа №937/8083/19 за скаргою ОСОБА_1 до Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визання дій та рішень протиправними. Рішення по справі не ухвалено.

За таких обставин, відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 боржником у розумінні нарахування заборгованості виконавчого збору у розмірі 6 400,00 грн та виконавчих виплат в розмірі 250,00 грн, а всього в сумі 6 650,00 грн та за оскаржуваною постановою вже в розмірі 6 990, 00 грн по цьому ж виконавчому провадженню.

Крім того, в оскаржуваній постанові звернено стягнення на доходи ОСОБА_1 , однак її пенсія по інвалідності не є доходами.

З урахуванням викладеного, вважає, що постанова від 26 жовтня 2020 року про звернення стягнення на доходи ОСОБА_1 , є незаконною.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 , просила суд: визнати недійсною постанову від 26 жовтня 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 6 990,00 гривень, складену Мелітопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), направлену для виконання до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в розмірі стягнення 6 990,00 грн.

Зобов`язати Мелітопольський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), не проводити стягнення із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів ОСОБА_1 на підставі постанови від 26 жовтня 2020 року.

Витребувати від Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) копії матеріалів справи виконавчого провадження скаржника.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2021 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Рішення суду першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

15 березня 2021 року та 17 березня 2021 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційні скарги на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2021 року (повний текст складено - 25 лютого 2021 року). Посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження.

У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Аналіз касаційної скарги та відомостей розміщених у Єдиному державному реєстрі судових рішень свідчить, що заявником помилково порушено клопотання, оскільки касаційні скарги подані у тридцятиденний строк з дня складення повного тексту постанови суду апеляційної інстанції, а тому строк на касаційне оскарження не пропущений.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що на виконанні Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області на примусовому виконанні перебував виконавчий лист №320/13248/14-ц від 21 лютого 2017 року.

19 вересня 2019 року головним державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області було винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №53512825 при примусовому виконанні виконавчого листа №320/13248/14-ц виданого від 21 лютого 2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, відповідно до якого постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 6 400,00 грн.

19 вересня 2019 року головним державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області було винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №53512825 при примусовому виконанні виконавчого листа № 320/13248/14-ц виданого від 21 лютого 2017 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, відповідно до якого постановлено стягнути з боржника ОСОБА_1 витрати на проведення виконавчих дій у сумі 250,00 грн.

26 жовтня 2020 року головним державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) при примусовому виконанні постанови № 53512825 виданої 19 вересня 2019 року Мелітопольським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору 640,00 грн, встановлено, що згідно відповіді ПФУ боржниця перебуває на обліку в Мелітопольському об`єднаному управлінні ПФУ. Сума боргу складає 6 990,00 грн з урахуванням витрат зведеноговиконавчого провадження №60364600. Постановлено звернути стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 в розмірі 20 % до виплати загальної суми боргу в розмірі 6 990,00 грн.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ), в редакції, яка діяла на час прийняття оскаржених постанов, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Частиною 2 статті 74 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19) Верховний Суд дійшов висновку, що «юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), і підстав для відступлення від неї не вбачається».

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Разом із тим, Запорізьким окружним адміністративним судом ухвалою від 09 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до Мелітопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, повернуто та роз`яснено позивачеві, що повернення позовної заяви, згідно частини 8 статті 169 КАС України, не позбавляють права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Аналіз змісту касаційних скарг та оскаржених рішень судів першої та апеляційної інстанції свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а касаційні скарги - необґрунтованими.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 лютого 2021 року про відмову у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

О. С. Ткачук