Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2021 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Арапіної Н.Є., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 13 березня 2020 року звернувся із заявою до служби у справах дітей і сім`ї Ірпінської міської ради Київської області про перевірку цільового використання аліментів, а також умови проживання малолітньої дитини відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року про стягнення з нього аліментів. Листом від 30 квітня 2019 року та від 02 липня 2010 року служба у справах дітей і сім`ї Ірпінської міської ради Київської області повідомила позивачу про відібрання у відповідача письмових пояснень, в яких нею поширена недостовірна інформація, що принижує його честь та гідність, а саме, «сімейне життя з ОСОБА_1 не склалось, через нехтування ним сімейними цінностями (неповага, численні зради, небажання забезпечувати мене та дитину навіть харчуванням у період моєї неоплачуваної відпустки по догляду за дитиною - через що я була вимушена вийти на роботу з лютого 2017 року, щоб мати кошти на утримання себе та дитини), не досягнення згоди у деяких аспектах виховання колишнім чоловіком дитини та домашнє насильство з його боку протягом тривалого часу», «09 березня 2019 року через сварку щодо сексуального інтересу мого колишнього чоловіка до нашої спільної донечки та моїх слів про те, що на відміну від тривалого насилля наді мною з його боку протягом останніх років сумісного життя, я не стану терпіти та не дозволю йому реалізувати його сексуальний інтерес до дитини, колишній чоловік став погрожувати мені фізичною розправою та нанесенням шкоди здоров`ю (в деталях)...». Подана інформація не відповідає дійсності, є неправдивою, оскільки Позивач не вчиняв домашнього насильства, не проявляв сексуального інтересу до спільної з Відповідачем дитини. Подання Відповідачем такої інформації до органу державної влади призвело до порушення прав та інтересів Позивача, призвело до завдання йому моральної шкоди, яка полягає у приниженні його честі та гідності, та завдає йому моральних страждань. У зв`язку з чим просить визнати недостовірною інформацію, яка поширена відповідачем у письмових поясненнях до служби у справах дітей і сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, а саме, «сімейне життя з ОСОБА_1 не склалось, через нехтування ним сімейними цінностями (неповага, численні зради, небажання забезпечувати мене та дитину навіть харчуванням у період моєї неоплачуваної відпустки по догляду за дитиною - через що я була вимушена вийти на роботу з лютого 2017 року, щоб мати кошти на утримання себе та дитини), не досягнення згоди у деяких аспектах виховання колишнім чоловіком дитини та домашнє насильство з його боку протягом тривалого часу», «09 березня 2019 року через сварку щодо сексуального інтересу мого колишнього чоловіка до нашої спільної донечки та моїх слів про те, що на відміну від тривалого насилля наді мною з його боку протягом останніх років сумісного життя, я не стану терпіти та не дозволю йому реалізувати його сексуальний інтерес до дитини, колишній чоловік став погрожувати мені фізичною розправою та нанесенням шкоди здоров`ю (в деталях)...» та зобов`язання відповідача спростувати поширену недостовірну інформацію протягом 5 робочих днів з дня набрання чинності рішення суду шляхом подання до служби у справах дітей і сім`ї Ірпінської міської ради Київської області письмові пояснення відносно позивача, стягнути з відповідача у відшкодуванні моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. та судові витрати.

Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини.

28 травня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.9-10). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11). 31 жовтня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі 3500 грн. але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 10 червня 2019 року і до досягнення донькою повноліття (а.с.12-14).

13 березня 2020 року позивач звернувся із заявою до Ірпінської міської ради Київської області про перевірку цільового використання аліментів, а також умови проживання малолітньої дитини; про надання підтверджуючих документів стосовно витрат, пов`язаних з виконанням рішення суду (а.с.16, 17).

Листами служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області від 30 квітня 2020 року та від 02 липня 2020 року позивача повідомлено про відібрання письмових пояснень у ОСОБА_2 (а.с.18, 23).

Згідно письмових пояснень ОСОБА_2 до служби у справа дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області від 13 квітня 2020 року, зокрема, зазначено, що «сімейне життя з ОСОБА_1 не склалось, через нехтування ним сімейними цінностями (неповага, численні зради, небажання забезпечувати мене та дитину навіть харчуванням у період моєї неоплачуваної відпустки по догляду за дитиною - через що я була вимушена вийти на роботу з лютого 2017 року, щоб мати кошти на утримання себе та дитини), не досягнення згоди у деяких аспектах виховання колишнім чоловіком дитини та домашнє насильство з його боку протягом тривалого часу», «09 березня 2019 року через сварку щодо сексуального інтересу мого колишнього чоловіка до нашої спільної донечки та моїх слів про те, що на відміну від тривалого насилля наді мною з його боку протягом останніх років сумісного життя, я не стану терпіти та не дозволю йому реалізувати його сексуальний інтерес до дитини, колишній чоловік став погрожувати мені фізичною розправою та нанесенням шкоди здоров`ю (в деталях)...» (а.с.19-21) .

Позивач просить визнати недостовірною зазначену вище інформацію, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та зобов`язати спростувати зазначену недостовірну інформацію шляхом подання до служби у справах дітей і сім`ї Ірпінської міської ради Київської області письмові пояснення відносно позивача.

Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, що принижує честь і гідність позивача.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідач не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частин 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч.1 ст.277 ЦК України).

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію ( ч. 4 ст.277 ЦК України).

Відповідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Відповідно до положень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Судом встановлено, що на виконання заяви позивача про перевірку цільового використання аліментів, а також умови проживання малолітньої дитини; про надання підтверджуючих документів стосовно витрат, пов`язаних з виконанням рішення суду, службою у справа дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області у відповідача відібрані письмові пояснення, в яких, зокрема, відповідачем 13 квітня 2020 року зазначено, що «сімейне життя з ОСОБА_1 не склалось, через нехтування ним сімейними цінностями (неповага, численні зради, небажання забезпечувати мене та дитину навіть харчуванням у період моєї неоплачуваної відпустки по догляду за дитиною - через що я була вимушена вийти на роботу з лютого 2017 року, щоб мати кошти на утримання себе та дитини), не досягнення згоди у деяких аспектах виховання колишнім чоловіком дитини та домашнє насильство з його боку протягом тривалого часу», «09 березня 2019 року через сварку щодо сексуального інтересу мого колишнього чоловіка до нашої спільної донечки та моїх слів про те, що на відміну від тривалого насилля наді мною з його боку протягом останніх років сумісного життя, я не стану терпіти та не дозволю йому реалізувати його сексуальний інтерес до дитини, колишній чоловік став погрожувати мені фізичною розправою та нанесенням шкоди здоров`ю (в деталях)...»

Статтею 186 Сімейного кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року визначено, що контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей.

Отже, під час інспекційного відвідування відповідачем, яка є одержувачем аліментів, надано письмові пояснення контролюючому органу, в яких висловлена власна думка та надання оцінки діям позивача, що є суб`єктивним баченням обставин, за яких відбувається участь батьків у витратах на утримання спільної дитини, а тому на відповідача не може бути покладена відповідальність за допущені висловлювання критики позивача щодо звернення до контролюючих органів.

При цьому суду дійшов висновку, що факти, які б доводили, що згадані письмові пояснення відповідача мотивовано цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність позивача, відсутні.

З урахуванням викладеного суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 100 000,00 гривень.

При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.

У пункті 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 цієї постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Враховуючи роз`яснення, що містяться у п.9 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач.

Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, тому вони задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 32, 68, 129 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 201, 277, 297, 1167 ЦК України, ст. 168 СК України, п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", п.п. 3, 5, 9 постанови Пленуми Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Дніпровський районний суд м. Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.Є. Арапіна