Провадження № 2/127/4896/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

21.04.2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі Мутовкіній В.І.,

за участю представника позивача - адвоката Шиманського В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника та визнання права власності на частку квартири,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника та визнання права власності на частку квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачу на праві приватної власності належить 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 на підставі договорів дарування від 24.05.2002 та від 31.08.2020.

Натомість відповідач ОСОБА_2 є власником 1/3 частки квартири на підставі договору міни від 27.02.2002.

Сторони перебували у шлюбі, однак їх шлюб розірвано, на даний час вони не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно, не ведуть спільного господарства, більше того, перебувають у неприязних сосунках.

А тому, оскільки частка відповідача у квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною, спільне володіння та користування майном є неможливе, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , виплативши йому грошову компенсацію вартості даної частки.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Шиманський В.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечив щодо заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся судом належним чином, своїм правом на відзив на позов не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи згоду позивача, суд вважає необхідним розглянути справу без участі відповідача та ухвалити відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 24 травня 2002 року між відповідачем у справі ОСОБА_2 (даритель) та позивачем у справі ОСОБА_1 , а також їх донькою ОСОБА_3 (обдаровані) укладено договір дарування частини квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф. та зареєстровано в реєстрі за №1915 (а.с.5). Згідно із цим договором ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

Право власності ОСОБА_2 на цю квартиру встановлено нотаріусом відповідно до договору міни від 27 лютого 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф. та зареєстровано в реєстрі за №815.

У подальшому, 15 червня 2018 року сторони у справі шлюб розірвали у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, про що складено відповідний актовий запис №223, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 15.06.2018 (а.с.12).

Після розірвання шлюбу спільна донька сторін ОСОБА_3 подарувала позивачу у справі ОСОБА_1 належну їй 1/3 частку частини квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування частини квартири від 31 серпня 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Максимюк Т.Ф. та зареєстрованим в реєстрі за №724 (а.с.6-7).

Після розірвання шлюбу між сторонами склалися неприязні стосунки.

Зі змісту постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2020 року у адміністративній справі №127/13404/20 вбачається, що ОСОБА_2 22.04.2020 за місцем свого проживання АДРЕСА_2 вчинив домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини. Крім цього, ОСОБА_2 13.05.2020 об 11:00 год. за місцем свого проживання вчинив відносно своєї колишньої дружини домашнє насильство економічного характеру, а саме виніс із квартири люстру. За вказані дії відповідача у справі притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі), накладено штраф у розмірі 170 грн 00 коп. Вказана постанова набрала законної сили 07 липня 2020 року.

Відповідно до висновку №571 від 02 жовтня 2020 року за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження поділити в натурі житлову квартиру АДРЕСА_2 на 1/3 та 2/3 частки, а також виділити в натурі 1/3 або 2/3 частки - неможливо (а.с.8-11).

Згідно зі звітом про оцінку майна від 03 вересня 2020 року, складеним оцінювачем ОСОБА_5 , вартість 2-кімнатної квартири загальною площею 47,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , складає 600 000 грн (а.с.15-18).

30 березня 2021 року позивач у справі ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок Вінницького міського суду Вінницької області 200 000 грн, що підтверджується квитанцією №11 від 30.03.2021 (а.с.54).

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).

Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у п.п.43-45 постанови від 18.12.2018 року у справі № 908/1754/17, провадження № 12-180гс18, дійшла висновку про те, що відсутність подібної конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 Цивільного кодексу України (на відміну від статті 652 ЦК України) свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). При цьому, з указаних вище норм чинного законодавства вбачається, що приписи пункту 4 частини першої статті 365 Цивільного кодексу України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. Проте, оскільки співвласником у спільному майні так само може бути й юридична особа, припинення права на частку якої за рішенням суду також може завдати істотної шкоди її інтересам, Велика Палата Верховного Суду вважає, що приписи цього пункту підлягають застосуванню до всіх майнових відносин, які виникають між співвласниками у спільному майні. Натомість запропонована у цьому пункті законодавцем конструкція «та членам його сім`ї» підлягає застосуванню виключно до фізичних осіб як учасників указаних відносин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 303/4849/16-ц, провадження № 61-27907св18.

Також, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року № 6-2784цс15.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири; у протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

У даному випадку зі змісту висновку експерта №571 від 02 жовтня 2020 року вбачається, що поділити спірну квартиру в натурі на 1/3 та 2/3 частки неможливо, позов про порядок користування приміщеннями квартири не заявлявся.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру), що наявна технічна можливість переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Хоча відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1,2 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Згідно із ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами обставини, на які посилається позивач.

Крім цього, у ході судового розгляду встановлено, що між позивачем та відповідачем склались неприязні стосунки. Позивач та відповідач між собою не спілкуються, домовленостей між ними щодо порядку користування квартирою, несенням витрат на її утримання не досягнуто, у судовому порядку також не встановлено, що у сукупності унеможливлює спільне володіння і користування майном.

До того ж, зважаючи на те, що частка відповідача у праві спільної часткової власності є незначною, наявність у відповідача зареєстрованого місця проживання за іншою адресою: АДРЕСА_3 , відсутність інших членів сім`ї у відповідача, у яких немає іншого житла, припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам.

За положенням ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем, про що також звернено увагу у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Андрій Руденко проти України» від 21.12.2010 року.

Суд звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок Вінницького міського суду Вінницької області грошові кошти у розмірі 200 000 грн, що відповідає вартості 1/3 частки спірної квартири, а тому припинення права власності відповідача на частку у спільній частковій власності є виправданим.

Таким чином, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Судові витрати залишити за позивачем, як на цьому наполягала остання у позовній заяві.

На підставі викладеного та керуючись ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 183, 317, 321, 322, 328, 346, 365 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 13, 14, 60, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , виплативши йому грошову компенсацію вартості даної частки в сумі 200 000 грн 00 коп (двісті тисяч гривень 00 копійок), яка внесена ОСОБА_1 на депозитний рахунок Вінницького міського суду Вінницької області за квитанцією №11 від 30 березня 2021 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду складено 23 квітня 2021 року.

Суддя