ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 627/1292/19 Головуючий суддя І інстанції Вовк Л. В.
Провадження № 22-ц/818/229/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про відшкодування шкоди, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 31 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Вовк Л.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування упущеної вигоди та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування упущеної вигоди та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що відповідно до судового рішення він набув право на земельну частку (пай). Розпорядженням Краснокутської РДА № 505 від 11.10.2016 року йому надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою на земельну ділянку № НОМЕР_1 , що розташована за межами населеного пункту на території Качалівської сільської ради. Після виготовлення технічної документації, він не міг зареєструвати право власності на земельну ділянку, оскільки вказана земельна ділянка, як невитребувана земельна частка (пай), перебувала в оренді у ОСОБА_2 відповідно до договору оренди землі №29/14 від 08.04.2014 р. укладеного між Краснокутською РДА та ОСОБА_2 .

Зазначав, що у грудні 2017 р. звернувся до Краснокутської РДА з заявою про розірвання вказаного договору оренди землі. Згідно з рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 10.12.2018 р., вказаний договір оренди землі був розірваний. На протязі двох років позивач не зміг користуватися вказаною земельної ділянкою та не отримав ніякого прибутку з цієї землі. У 2017 р. він мав намір на вказаній земельній ділянці виростити сою, а в 2018 р. соняшник, та від збору врожаю отримати доходи.

Зауважує, що оскільки вказана земельна ділянка перебувала у користуванні у відповідача, який відмовлявся її повернути, він не отримав врожай і тому визначив упущену вигоду у розмірі 40835 грн. 95 коп. Крім того, від неотримання доходу йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінив в суму 10 000 грн, оскільки на протязі двох років не отримував доходів від земельної ділянки, що негативно впливало на матеріальний стан його сім`ї, внаслідок чого він нервував. Враховуючи наведене просив суд стягнути на свою користь 50835,95 грн в рахунок відшкодування заподіяних збитків, моральної шкоди у розмірі 10000 грн, та відшкодувати понесені ним судові витрати.

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 31 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки при його ухваленні було порушено норми матеріального і процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначено, що в даному випадку не йдеться про заподіяння шкоди земельній ділянці, позов заявлено про упущену вигоду, тобто оскільки він не користувався земельною ділянкою через дії відповідача, який отримував прибутки з належної йому земельної ділянки.

Зазначає, що розрахунок упущеної вигоди роблено на підставі середньостатистичних даних по Краснокутському району, яким суд не надав оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що відповідно до судового рішення від 12 травня 2016 року ОСОБА_1 набув лише право на земельну частку (пай) розміром 4,3 умовних кадастрових гектарах із земель колишнього КСП «Агрофірма Мурафська».

На підставі заяви про розірвання договору оренди землі 10.12.2018 зазначений договір оренди землі було розірвано. До моменту розірвання договору оренди землі ОСОБА_2 користувався земельною ділянкою на законних підставах. Зауважує, що ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на землю не в грудні 2017 року, а - лише 19 червня 2019 року.

Зауважує, що позивачем заявлено вимоги на підставі ст.22,1166,1167 ЦК України.

Вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження намірів з отримання прибутку від вирощування сої у 2017 році та соняшнику 2018 року не надав.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ст. 22 ЦК України:

1. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

2. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

3. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Колегія суддів виходить з того, що за змістом ст. 22 ЦК України відшкодовуються у повному обсязі лише реально завдані збитки, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини .

Загальними умовами відповідальності за завдану шкоду є наявність шкоди. За відсутності цього не виникають і самі деліктні зобов`язання.

Наявність шкоди і її розміри доводить потерпілий - протиправність дій того, хто завдав шкоду.

За загальним правилом, шкода, заподіяна правомірними діями, відшкодуванню не підлягає, якщо інше не встановлене законом (до таких винятків відноситься, наприклад, відшкодування шкоди, заподіяної в стані крайньої необхідності); причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла. Для виникнення деліктних зобов`язань необхідний безпосередній причинний зв`язок між цими явищами, тобто протиправні дії повинні породжувати шкідливий результат ;- вина, того, хто завдав шкоду.

При цьому закон виходить із презумпції вини того, хто завдав шкоди.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

Для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач. За загальними правилами судового процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав своїх вимог і заперечень (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Виходячи з цього, тягар доказування розподіляє наступним чином: позивач повинен довести факт спричинення збитків, та їх реальність (обґрунтувати їх розмір), довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків, а відповідач має спростувати свою вину, яка при доведеності згаданих обставин презюмується.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 12.05.2016 року за ОСОБА_1 в порядку спадкування визнано право на земельну частку (пай) розміром 4,3 умовних кадастрових гектара, що знаходиться на території Качалівської сільської ради Краснокутського району Харківської області .

Розпорядженням Краснокутської РДА № 505 від 11.10.2016 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою для подальшого надання у власність земельної ділянки № НОМЕР_1 , що знаходиться на території Качалівської сільської ради.

Рішенням державного кадастрового реєстратора №РВ-017 від 06.01.2017 р. ОСОБА_1 було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру , оскільки 12.10.2016 року відбулася державна реєстрація договору оренди землі на спірну земельну ділянку.

Краснокутською РДА Харківської області в особі голови ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки від 08.04.2014 року № 29/14 площею 3,8243 га ріллі, невитребуваної земельної частки (паю) кадастровий номер : :04:001:0023. Відомості про державну реєстрацію земельної ділянки внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно 12.10.2016 року, про що свідчить відповідна довідка від 16.10.2016 р..

Пунктом 8 вище вказаного договору оренди землі визначено, що договір укладено на 49 років або до моменту витребування земельної ділянки її власником. Пунктами 34, 36 договору оренди землі передбачено можливість його припинення також в інших випадках, передбачених законом як за взаємною згодою сторін так і за рішенням суду

Рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 10.12.2018 року у справі № 627/1307/17 за позовом Краснокутської РДА до ОСОБА_2 про припинення договору оренди землі та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Краснокутської РДА про визнання недійсним та скасування розпорядження голови Краснокутської РДА, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 20.03.2019 року, припинено вище вказаний договір оренди землі від 08.04.2014 року № 29/14, шляхом його розірвання.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності упущеної вигоди, які свідчать про реальні наміри власника обробити свою ділянку, а саме докази щодо проведення закупівлі посівного матеріалу, укладення договорів на обробіток ділянки для висадження закупного посівного матеріалу або наявність у власника техніки для самостійного обробітку своєї земельної ділянки та інші аналогічні дії власника, які свідчать про підготовку до самостійного використання ділянки.

Наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення.

Суд відхилив надану позивачем довідку управління агропромислового та економічного розвитку Краснокутської РДА Харківської області від 24.06.2019 року про отримання прибутку з 1 га сої та соняшнику за 2017-2018 р.р. згідно розрахунку планових показників розвитку агропромислового комплексу та сільських територій та розрахунок складений ОСОБА_1 - з посиланням на те, що вони не підтверджують можливість позивача отримати врожай сільськогосподарських культур при самостійному обробітку належної йому земельної ділянки.

Суд вважав, що належним та допустимим доказом заподіяння збитків, в тому числі у вигляді неодержаного доходу, та їх розміру може бути лише встановлений п.2 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №284 від 19 квітня 1993 року (зі змінами та доповненнями, надалі Порядок) відповідний Акт комісії. Такий Акт комісії позивач всупереч передбаченому у нормах ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку не надавався. Доказів того, що позивач звертався до відповідної комісії для визначення розміру збитків, матеріали справи також не містять.

Суд зазначив, що наявність обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення. Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Суд виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження реальної можливості отримання доходів від користування та розпорядження земельною ділянкою, а тому в позові про стягнення упущеної вигоди слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У статті 156 ЗК України також визначені підстави відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, зокрема у разі тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання;

Згідно ч. 3 ст. 157 ЗК України Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до згаданої норми ч. 3 ст. 157 ЗК України Постановою КМ України від 25 липня 2007 року № 963 (з наступними змінами) було затверджено Методику визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу.

За змістом вказаних приписів ЦК України та ЗК України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані в разі, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій.

Позивач також має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його такої можливості.

Порушення цивільного права, яке потягло за собою завдання особі матеріальних збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Саме такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 15 січня 2020 року у справі №393/214/17, яка має застосовуватися у цій справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

З наведених норм права вбачається, що право на відшкодування набуває лише особа, яка є власником майна, або його володільцем.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0023, площею 3,8243га ОСОБА_1 набув 19.06.2019 року, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, тобто вже після укладення ОСОБА_2 договору оренди земельної ділянки (а.с.33).

Тому доводи позову ОСОБА_1 про те, що відповідач позбавив його права користування земельною ділянкою та можливість отримати в період 2017-2018 років плоди і доходи від обробки земельної ділянки, чим йому завдано збитків у розмірі 40835,95 грн та моральну шкоду у розмірі 10000 грн не відповідають наведеним нормам щодо підстав для відшкодування збитку і тому є безпідставними.

Окрім цього, матеріали справи не містять доказів які б свідчили про підготовку ОСОБА_1 до самостійного використання ділянки, що позивач мав реальні наміри власника обробити земельну ділянку, проводив закупівлю посівного матеріалу, укладав договори на обробку земельної ділянки для висадження закупного посівного матеріалу, відсутні дані про наявність у власника техніки для самостійного обробки земельної ділянки.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивач належними і допустимими доказами не довів, що у даному випадку відповідачем було завдано шкоди його правам та інтересам.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом були додержані норми матеріального і процесуального права, доводи скарги не знайшли свого підтвердження і тому висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 31 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 27 квітня 2021 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді А.В.Котелевець.

О.Ю.Тичкова.