ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м. Херсон

справа № 766/6544/20

провадження № 22-ц/819/65/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарПлохотніченко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Зуб І.Ю. від 12 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє ОСОБА_3 , до Управління державної міграційної служби України у Херсонській області, Державного казначейства України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними діями та бездіяльністю органу державної влади,

встановив:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє ОСОБА_3 , звернулися до суду з позовом до Управління державної міграційної служби України у Херсонській області, Державного казначейства України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними діями та бездіяльністю органу державної влади.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили про те, що ними було придбано авіаквитки з метою подорожі до їх дочки, яка проживає у США.

Переліт планувався за маршрутом Одеса - Відень Чикаго Коламбус.

18 грудня 2019 року паспортний контроль в аеропорту м. Одеси було пройдено та вони здійснили переліт із м. Одеси до м. Відень (Австрія) з метою подальшого перельоту до США.

19 грудня 2019 року ОСОБА_1 було відмолено у подальшій подорожі та посадці на літак авіаліній США, з тих підстав, що за інформацією посольства США в Україні паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 , за даними офіційного сайту ДМС України є недійсним у зв`язку із його втратою, у зв`язку з чим вони змушені були повернутися до України.

Після повернення додому за наданою ОСОБА_1 Управлінням ДМС України в Миколаївській області в усній формі інформацією вони дізналися, що статус недійсного її паспорт набув помилково внаслідок допущеної описки при внесенні до інформаційної підсистеми «ФМ Недійсні документи» ЄІАС УМП ДМС України номера паспорта іншої особи, яка його втратила.

26 червня 2016 року помилка в частині номеру втраченого паспорта була виправлена, однак помилка в частині визнання недійсним її паспорта виправлена так і не була.

22 січня 2020 року та 13 березня 2020 року УДМС України в Херсонській області надано відповідь про те, що інформація в ІФ «ФМ Недійсні документи» ЄІАС УМП ДМС України щодо визнання недійсним паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_1 внесена помилково та її відкориговано.

Посилаючись на те, що недбале ставлення посадових осіб Управління державної міграційної служби України в Херсонській області до виконання своїх функціональних та посадових обов`язків позбавило їх (позивачів) права на вільне пересування (перельоту до США), внаслідок чого кожному з них завдано матеріальної шкоди у розмірі 41 899,39 грн, яка складається із вартості авіаквитків, квитків на потяг, вартості питної води, медичного страхування, коштів на відправлення посилки до США та моральної шкоди, що виразилась у порушенні їх конституційних прав на вільне пересування, нервового зриву та зриву планів, позивачі просили суд стягнути на їх користь по 41 899,39 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та по 50 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України; а також понесені судові витрати.

Рішенням суду від 12 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просять рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційні скарги мотивовано тим, що висновки суду щодо відсутності правових підстав для відшкодування завданої їм у спірних правовідносинах шкоди та необхідності доводити неправомірність дій органу державної влади у адміністративному судочинстві не відповідають обставинам справи і нормам чинного законодавства, що регулює ці правовідносини.

На їх думку, судом не враховано, що відповідно до наданих та досліджених судом доказів, факт недбалого ставлення посадової особи до своїх службових обов`язків доведено, про що також свідчать надані ними докази, в тому числі, відповідь посольства США в Україні щодо недійсності паспорта ОСОБА_1 .

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України у Херсонській області доводи скарги не визнало, рішення суду вважає законним та правильним.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачами не доведено факту та причин відмови їм у перетині кордону в аеропорту міста Відень (Австрія) та ними не надано рішення адміністративного суду щодо визнання дій або бездіяльності Управління державної міграційної служби України в Херсонській області як суб`єкта владних повноважень, протиправними або неправомірними у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 у перетині кордону, а також не доведено наявності причинного зв`язку між такою відмовою і діями працівника відповідача.

В процесі розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є подружжям, мали електронні квитки для подорожі за маршрутом Одеса - Відень - Чикаго - Коламбус 18 19 грудня 2019року та у зворотному напрямку 01-02 лютого 2020 року. Метою поїздки було відвідування дочки, яка проживає в США.

Зазначена подорож до Сполучених Штатів Америки не відбулася, так як 19 грудня 2019 року позивачі вимушено із Міжнародного аеропорту Відня повернулися в Київ, а звідти- за місцем свого проживання до м. Миколаєва.

Причиною повернення за твердженням позивачів була відмова ОСОБА_1 у посадці на літак авіаліній США з тих підстав, що виданий на її ім`я паспорт для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 є недійсним у зв`язку з його втратою згідно з інформацією на офіційному сайті державної міграційної служби України.

Будучи обмеженими у можливості спілкуватися з представником іноземної держави іноземною мовою через її незнання та в отриманні необхідної інформації чи її спростуванні, позивачі повернулися додому та з`ясували, що 29.07.2016 року відповідальним працівником Управління державної міграційної служби України у Херсонській області проводилася робота щодо повноти внесення інформації до інформаційної підсистеми «ФМ Недійсні документи» ЄІАС УМП ДМС України щодо визнання документів недійсними, втраченими або викраденими, в результаті якої було помилково внесено дані паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як недійсного у зв`язку з його втратою. Представнику позивачів- адвокату Грабленку Д.В. на його запит зазначену інформацію повідомив заступник начальника Управління державної міграційної служби України в Херсонській області 13.03.2020 року, вказавши при цьому, що до винного працівника вжито заходи впливу через преміально-заохочувальну систему (а. с. 67).

Той факт , що подорож позивачів була вимушено перервана відповідачі не оспорювали та не спростовували, однак представник Управління державної міграційної служби України у Херсонській області вважав недоведеною причину відмови позивачам у посадці на літак авіаліній США та стверджував, що інформація, розміщена на офіційному сайті Державної міграційної служби України, сервіс перевірка недійсних документів- є довідковою.

Відповідно до положень статей 1 та 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є, зокрема паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Паспорт громадянина України для виїзду за кордон видається за правилами, визначеними Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсними та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року №152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 року №1001) з послідуючими змінами та доповненнями (далі-Порядок), відповідно до пункту 10 якого оформлення (у тому числі втраченого або викраденого), обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється територіальними підрозділами Державної міграційної служби (далі-ДМС) через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру.

Внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру здійснюється з використанням відомчої інформаційної системи ДМС та відомчої інформаційної системи МЗС (пункт 12 Порядку).

Зазначеним Порядком передбачено підстави та порядок визнання паспорта недійсним. Зокрема, відповідно до положень підпункту 6 пункту 89 Порядку паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі, коли паспорт заявлений як втрачений або викрадений.

Про визнання паспорта для виїзду за кордон недійсним відповідно до підпункту 6 пункту 89 цього Порядку територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС в установленому законом порядку протягом однієї доби інформують Адміністрацію Держприкордонслужби, Робочий апарат Українського бюро Інтерполу Національної поліції України (пункт 90 Порядку).

За недійсним паспортом виїзд з України та в`їзд в Україну не допускається.

Так, відповідно до пункту 5 розділу ІХ Авіаційних правил України «Правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів і багажу», затверджених наказом Державної авіаційної служби України від 26.11.2018 року №1239, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 08.02.2019 року за №141/33112, дотримання яких є обов`язковим для іноземних авіаперевізників, які виконують рейси з/до України, реєстрація пасажирів та оформлення багажу здійснюються на підставі квитка та одного із документів, що посвідчують особу, визначених законодавством України, яким в спірних правовідносинах є паспорт для виїзду за кордон.

Авіаперевізник зобов`язаний здійснювати перевірку документів, зазначених у пункті 5 цього розділу, в разі міжнародного перевезення - належним чином оформлених віз відповідно до вимог країни місця призначення або транзиту та інших документів, необхідних для подорожі. У разі відсутності будь-якого необхідного для подорожі документа авіаперевізник зобов`язаний не допустити пасажира до повітряного перевезення. Відмова від повітряного перевезення у такому разі вважається добровільною (пункт 6 Правил).

Видані позивачам в установленому законом порядку паспорти для виїзду за кордон недійсними не визнавалися і визначена пунктом 90 Порядку інформація щодо їх паспортів до Адміністрації Держприкордонслужби, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу Національної поліції України Управлінням державної міграційної служби України у Херсонській області не передавалася, однак ця інформація щодо паспорта, виданого на іншу особу, із зазначенням номера, який внаслідок допущеної помилки в одній цифрі, збігся із номером паспорта для виїзду за кордон, що виданий на ім`я ОСОБА_1 , була розміщена Управлінням державної міграційної служби України у Херсонській області на веб-сайті Державної міграційної служби, сервіс відображення інформації про недійсні документи.

Для дотримання вимог Закону України «Про захист персональних даних» наведена інформація є знеособленою, оскільки доступ до неї має необмежене коло осіб.

З метою з`ясування правового статусу наведеної інформації, оскільки відзив на апеляційну скаргу містить твердження відповідача про інформаційну мету її розміщення в підсистемі «ФМ Недійсні документи» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами, яка не має статусу офіційної інформації, суд апеляційної інстанції в силу наданих йому статтею 367 ЦПК України повноважень щодо дослідження нових доказів, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї та дотримуючись визначеного статтею 2 ЦПК України завдання цивільного судочинства, задовольнив клопотання представника позивачів та витребував від Управління державної міграційної служби України у Херсонській області відомості про те, на якій підставі, з яких джерел та у якому порядку здійснюється розміщення знеособленої інформації про недійсні документи у Єдиній інформаційно-аналітичній системі управління міграційними процесами ДМС України (ЄІАС УМП ДМСУ).

З огляду на зміст надісланих на адресу апеляційного суду наказів Державної міграційної служби України від 09.06.2011 року №15 «Про затвердження Порядку інформаційного наповнення веб-сайту ДМС України» та від 27.03.2017 року №79 «Про введення в промислову експлуатацію сервісу відображення інформації про недійсні документи на офіційному веб-сайті ДМС», на веб-сайті ДМС відображається інформація з інформаційної підсистеми «Недійсні документи» відомчої інформаційної системи ДМС Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами.

Цими наказами визначено відповідальних осіб за оперативність та своєчасність підготовки інформації, її підтримку в актуальному стані та надання в електронному вигляді до Управління міжнародної діяльності та зв`язків із громадськістю.

Представник відповідача підтвердила, що доступ до цієї інформації мають всі без виключення фізичні та юридичні особи, в тому числі іноземні авіаційні перевізники.

Отже, розміщення на веб-сайті Управління державної міграційної служби України знеособленої інформації щодо недійсного паспорта, номер якого в результаті допущеної відповідальною особою помилки в одній цифрі співпав із номером паспорта для виїзду за кордон, виданого на ім`я ОСОБА_1 , стало для сім`ї ОСОБА_4 перешкодою у подальшій подорожі до США, спричинило їм збитки у вигляді витрачених коштів та завдало моральних страждань.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За приписами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб , інші докази.

Факт допущеної працівником Управління ДМС України у Херсонській області помилки у номері паспорта ОСОБА_1 , як і розміщення знеособленої інформації щодо недійсного паспорта для виїзду за кордон, номер якого співпав із номером паспорта ОСОБА_1 , у інформаційній підсистемі ІФ «ФМ Недійсні документи» ЄІАС УМП ДМС України, доступ до якої мають в тому числі іноземні авіаційні перевізники, обов`язком яких є перевірка дійсності паспортів для виїзду за кордон, визнано відповідачем і підтвердження цього факту лише судовим рішенням, ухваленим у адміністративному судочинстві, як про це помилково вказав суд, законом не вимагається.

Згідно із статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

З наведеного вище випливає, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Заявлені позивачами збитки полягають у понесених ними витратах на придбання квитків для поїздки в США та повернення додому після відмови у перевезенні, вартість яких у перерахунку на гривню за офіційним курсом НБУ становить 80 335грн 59коп. (2 894,58 доларів СШАх27,7538), а також витрат на медичне страхування, переїзд та вимушеної витрати щодо відправлення посилки в США, загальний розмір яких становить 3 283,07 грн. Зазначені витрати є документально підтвердженими.

Оскільки зазначені витрати понесені позивачами без досягнення бажаного та очікуваного результату, що сталося внаслідок протиправних дій відповідача, колегія суддів визнає ці витрати збитками (шкодою), яка перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями посадової особи органу державної влади.

Інші підстави для відмови позивачам у повітряному перевезенні судом не встановлені, в той час як наведені останніми причини є очевидними та підтвердженими належними, допустимими і достатніми доказами.

Відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, серед іншого, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна тощо.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана із розміром цього відшкодування.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом, зокрема у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Зважаючи на встановлені судом обставини, в яких перебували позивачі в результаті відмови у повітряному перевезенні через допущену відповідачем помилку, колегія суддів вважає, що нездійснена зустріч з дочкою, стресова ситуація через нерозуміння причин відмови у продовженні запланованої подорожі та необхідність вирішувати питання про повернення додому, перебуваючи в країні, мови якої вони не знають, викликали у позивачів негативні емоції, які досягли рівня страждання та приниження, що заподіяли їм моральну шкоду.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує, що допущена помилка, хоч і свідчить про неправомірність дій посадової особи органу державної влади, однак ці дії вчинені не навмисно, вони не є повторюваними та такими, що свідомо направлені на порушення прав позивачів, тому вважає, що для відновлення їх прав у цій частині достатньою та справедливою є грошова сума у розмірі 5 000 гривень для кожного.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про стягнення на користь кожного із позивачів на відшкодування майнової шкоди 41 899 грн 39 коп. (83 798,78грн:2) та 5 000грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

При цьому колегія суддів вважає, що хоч протиправні дії відповідача стосувалися лише паспорта для виїзду за кордон, виданого на ім`я ОСОБА_1 , негативні наслідки в результаті цих неправомірних дій настали і для ОСОБА_2 , члена сім`ї ОСОБА_1 , тому і завдана йому шкода перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з неправомірними діями посадової особи органу державної влади та він має право на її відшкодування.

Відповідно до пункту 9 Розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Враховуючи, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державної казначейської служби України, колегія суддів дійшла висновку, що стягнення коштів на користь позивачів має здійснюватися через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на матеріали справи та надані позивачами докази, судові витрати, які ними понесені при вирішенні цього спору, складаються із витрат на професійну правничу допомогу в сумі 12 000 грн та витрат на здійснені перекладачем переклади наданих ними на підтвердження заявлених вимог письмових доказів та засвідчення справжності підпису перекладача нотаріусом на загальну суму 2 849 грн (а. с. 70,72,79,81-84,144,145,147,159,161).

Згідно із положеннями статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням перекладачів; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи.

Правничу допомогу кожному із позивачів відповідно до ордерів від 10.01.2020 року надавав адвокат Грабленко Д.В., який здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2344/10, виданого Київською обласною КДКА 25.09.2003 року.

У підтвердження умов, на яких ця допомога надавалася, позивачі надали договір про надання правової допомоги, укладений 10 січня 2020 року між адвокатом Грабленком Д.В. і ОСОБА_1 ; розрахунки вартості послуг за надання правової допомоги із детальним описом робіт (наданих послуг) та їх вартості з підтвердженням факту сплати 12 000 грн ОСОБА_1 на картковий рахунок адвоката ( а. с.79-84, 159).

Витрати, пов`язані із залученням перекладача, підтверджені договорами про надання послуг з перекладу документів з англійської мови на українську мову, укладеними 08.01.2020 року, 23.09.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який здійснює підприємницьку діяльність, в тому числі із надання послуг перекладу; актами прийому-передачі виконаних перекладачем робіт від 10.01.2020 року та 23.09.2020 року; розрахунками та квитанціями про оплату послуг перекладача від 08.01.2020 року на суму 1 474 грн та від 23.09.2020 року на суму 685 грн+390грн, а також довідкою №49 від 23.09.2020 року, виданою ОСОБА_1 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О. в тому, що за вчинення нотаріальної дії, а саме: засвідчення справжності підпису перекладача на 13-ти документах нею сплачено плату у розмірі 1 300грн.

За загальним правилом, встановленим приписами статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Статтею 137 ЦПК України, яка регулює питання щодо витрат на професійну правничу допомогу, передбачено, що суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони та доведення нею неспівмірності цих витрат.

Враховуючи, що клопотання щодо зменшення витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, відповідачем не заявлялося та неспівмірність цих витрат не доводилася, колегія суддів, зважаючи на ухвалення судом апеляційної інстанції нового судового рішення про задоволення позову, вважає за необхідне стягнути із Управління державної міграційної служби України у Херсонській області на користь ОСОБА_1 понесені нею та документально підтверджені судові витрати в загальному розмірі 14 849 грн (12 000+390+1 474+685+1 300).

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 12 жовтня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , 41 899 грн 39 коп. (сорок одну тисячу вісімсот дев`яносто дев`ять гривень 39 коп.) на відшкодування майнової шкоди та 5 000 грн (п`ять тисяч гривень) в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 , який проживає в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , 41 899 грн 39 коп. (сорок одну тисячу вісімсот дев`яносто дев`ять гривень 39 коп.) на відшкодування майнової шкоди та 5 000 грн (п`ять тисяч гривень) в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Управління державної міграційної служби України в Херсонській області, яке знаходиться в м. Херсоні, вул. Перекопська, 168, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 37839478, на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 14 849 грн (чотирнадцять тисяч вісімсот сорок дев`ять гривень).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 29 квітня 2021 року

Суддя Л. В. Пузанова