Справа №430/342/21
Провадження №2/430/101/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року смт. СтаницяЛуганська

Станично-Луганський районний суд Луганської області у складі: головуючого судді Дьоміної О.П., за участю секретаря судового засідання Савченко К.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Станиця Луганська Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Шепель Марини Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Шепель М. В. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Станично-Луганського районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що він є власником будинку на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №150, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Представник позивача зазначає, що 11 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Нижньотеплівської сільської ради Станично-Луганського району Луганської області, актовий запис №14. З моменту укладення шлюбу ОСОБА_2 стала проживати з ОСОБА_1 у будинку останнього за адресою: АДРЕСА_1 , а 22.11.2016 року офіційно була зареєстрована за вказаною адресою. Також, від шлюбу позивач з відповідачем мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 19 січня 2021 року рішенням Біловодського районного суду Луганської області, за позовом відповідачки ОСОБА_2 , шлюб між нею та позивачем ОСОБА_1 був розірваний, але фактично шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинилися ще 19 квітня 2019 року, відповідачка виїхала з вказаного будинку, та оселилась за адресою: АДРЕСА_2 , де натепер і проживає. З того часу відповідачка не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, її особистих речей в будинку не має і взагалі будинком вона не цікавиться. Крім того, відповідачка відмовляється добровільно знятися з реєстрації із належного ОСОБА_1 житлового будинку, хоча без поважних причин не проживає в цьому будинку понад один рік, чим порушує право позивача, як власника будинку, володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Виходячи з вищевикладеного, позивач ОСОБА_1 не може отримати субсидію, тому вважає, що єдиним шляхом захисту його права, як власника, є звернення до суду з цим позовом.

Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідачка проти позову не заперечувала, просила справу розглянути за її відсутності, про що 23.03.20321 року надіслала на адресу суду відповідну заяву,

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.05.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №150 - на праві приватної власності ОСОБА_1 належить будинок АДРЕСА_1 , що також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.05.2013 року за №3892026.

В зазначеному будинку зареєстровані: позивач - ОСОБА_1 , його донька ОСОБА_4 та його колишня дружина - відповідачка ОСОБА_2 , але остання фактично не проживає в ньому з 19.04.2019 року по теперішній час, що підтверджується довідкою №260 від 02.02.2021 року, виданою Петропавлівською селищною радою Станично-Луганського району Луганської області, також, фактичне не проживання ОСОБА_2 в будинку позивача з 19.04.2019 року підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеним 08.02.2021 року депутатом Петропавлівської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області Кріпаченко О.О. в присутності сусідів: ОСОБА_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно копії рішення Біловодського районного суду Луганської області від 19.01.2021 року розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 . Крім того, зі змісту вказаного рішення слідує, що півроку до моменту звернення до суду з вказаним позовом сторони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства.

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права користування житловим приміщенням.

Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно ст. 317 та ст. 319 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України: власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва, та ст. 150 ЖК Української РСР, в якій йдеться про те що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу.

Відповідачка за місцем своєї реєстрації не проживає з 19.04.2019 року, будинком не користується, житлово-комунальні послуги та витрати на його утримання не сплачує, домовленості з позивачем про збереження користування житлом понад строк укладено не було, а тому правових підстав для подальшої реєстрації відповідачки у будинку позивача наразі немає, внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідачки такою, що втратила право користування вищевказаним будинком.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №86346 від 21.02.2021 року про сплату судового збору у сумі 908 грн.

У зв`язку із викладеним, враховуючи, що відповідачка визнала позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету суму сплаченого ним судового збору в розмірі 454 грн. (50% від загального розміру судового збору), а також стягнути з відповідачки на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 454 грн. (50% від загального розміру судового збору).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 4, 10-12, 76-80, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов адвоката Шепель Марини Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в сумі 454 грн.

Головному управлінню Державної казначейської служби України у Луганській області повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікеової картки платника податків НОМЕР_2 , частину сплаченого ним судового збору у розмірі 454 грн., згідно з квитанцією №86346 від 21.02.2021

Рішення може бути оскаржене до Луганського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.П. Дьоміна