Провадження № 2/641/1050/2021 Справа № 641/7684/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого у справі судді - Боговського Д.Є.,

за участю секретаря судового засідання - Павленко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення суми, позовом третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення суми, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому після збільшення позовних вимог просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 157191,50 грн., інфляційні збитки в розмірі 25606,41 грн., 3% річних в розмірі 12753,99 грн., відшкодувати судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач ОСОБА_1 посилається на те, що 26.09.2016 між ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 з другого боку було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Судовим рішенням, що набрало законної сили, було визнано недійсним даний договір із посиланням на ст. 229 ЦК України, однак під час розгляду справи сторона відповідача не заявляла вимог про реституцію, оскільки заперечувала проти визнання правочину недійсним. За приписаним ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Така вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно із вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги. Оскільки умовами Договору купівлі-продажу від 26.09.2016 було визначено, що ОСОБА_4 отримав грошові кошти за продаж квартири в сумі 314395,00 грн. ще до підписання договору, які передані йому у рівних частках покупцями ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому поверненню позивачу підлягає частка грошових коштів в розмірі 157191,50 грн. Позивачем у відповідності до приписів ст. 625 ЦК України на суму заборгованості нараховано 3% річних за період з 27.10.2017 по 10.07.2020 в розмірі 12753,99 грн. та інфляційні збитки за той же період в розмірі 25606,41 грн.

Третьої особою ОСОБА_3 також заявлені позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів в розмірі 197280,94 грн., з яких 157191,50 грн. - сума заборгованості за договором купівлі-продажу від 26.09.2016, 25968,04 грн. - інфляційні збитки, 14121,40 грн. - 3% річних на суму заборгованості.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що 26.09.2016 між ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 з другого боку було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Судовим рішенням, що набрало законної сили, було визнано недійсним даний договір із посиланням на ст. 229 ЦК України, однак під час розгляду справи сторона відповідача не заявляла вимог про реституцію, оскільки заперечувала проти визнання правочину недійсним. За приписаним ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Така вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно із вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги. Оскільки умовами Договору купівлі-продажу від 26.09.2016 було визначено, що ОСОБА_4 отримав грошові кошти за продаж квартири в сумі 314395,00 грн. ще до підписання договору, які передані йому у рівних частках покупцями ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , тому поверненню третій особі ОСОБА_3 підлягає частка грошових коштів в розмірі 157191,50 грн. При цьому, в судових рішеннях у справі щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним не було встановлено факту того, що ОСОБА_4 не отримував грошових коштів. ОСОБА_3 також у відповідності до приписів ст. 625 ЦК України на суму заборгованості нараховано 3% річних за період з 27.10.2017 по 23.10.2020 в розмірі 14121,40 грн. та інфляційні збитки за той же період в розмірі 25968,04 грн.

Відповідачем ОСОБА_5 подано відзив на позов ОСОБА_1 , в якому вона вказує на безпідставність вимог.

Так, 26.09.2016 було укладено договір купівлі-продажу належної ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом; позивач ОСОБА_1 та третя особа у даній справі ОСОБА_3 є покупцями за даним договором. ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про визнання недійсним даного договору купівлі-продажу у зв`язку із його помилкою щодо правової природи даного договору. Рішенням суду першої інстанції, яке залишено без змін судовим рішенням апеляційної інстанції, позов було задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу та в порядку застосування наслідків недійсності договору визнано за ОСОБА_4 право власності на спірне майно. Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 мав намір на укладання договору довічного утримання, тобто помилявся щодо правових наслідків договору, що є обставиною, яка має істотне значення, а тому наявні передбачені ст. 229 ЦК України підстави для визнання правочину недійсним. Крім того, спірний договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки ОСОБА_4 після підписання договору залишився проживати в квартирі, кошти за неї не отримував, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не мали наміру вселятися до квартири. Також, за приписами ст. 744 ЦК України сплата коштів за договором довічного утримання не передбачається. Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. При визнанні недійсними правочинів, укладених під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з іншою стороною або при збігу тяжких обставин, потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодовується його вартість. Відповідач вважає, що до даних правовідносин не має бути застосовані положення ст. 216 ЦК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Юрченко В.В., який також є представник третьої особи - ОСОБА_3 , підтримав заявлені його довірителями вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Полякова В.В. у судовому засіданні заперечувала проти заявлених вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з підстав, викладених у відзиві, просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 .

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

26 вересня 2016 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (покупці) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М., предметом якого є квартира АДРЕСА_1 ; покупці прийняли у власність нерухоме майно по 1/2 частині кожний.

Пунктом 3 даного Договору визначено, що за домовленістю сторін продаж вчинено за суму 314395,00 грн., які ОСОБА_4 одержав повністю ще до підписання цього договору.

11.10.2016 ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу та визнання за ним права власності на спірну квартиру.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 у справі № 641/8373/16-ц заявлені ОСОБА_4 вимоги були задоволені частково; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26.09.2016 року №3863 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М.; визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26.10.2017 апеляційна скарга ОСОБА_3 відхилена, рішення суду першої інстанції від 06.07.2017 було залишено без мін.

Даними судовими рішенням було встановлено, що на момент укладання оспорюваного договору ОСОБА_4 , 1934 року народження, є особою похилого віку, самотній, страждає низкою хронічних захворювань, потребує сторонньої допомоги. Спірний договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, оскільки після підписання договору позивач ОСОБА_4 залишився проживати у спірній квартирі, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не мали намір вселятись та проживати у вищезазначеній квартирі. Дана обставина визнана була сторонами по справі. ОСОБА_4 самостійно продовжує сплачувати комунальні послуги. Крім того спірне житло, а саме квартира АДРЕСА_1 , є єдиним житлом ОСОБА_4 , яке належало йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.11.1997, в якому він проживав з 1973 року.

Помилка ОСОБА_4 про правову природу договору була обумовлена змістом абз. 2 пункту 8 спірного договору, відповідно до якого сторони домовились, що ОСОБА_4 має право довічного користування та проживання у вищевказаній квартирі. Вказане право користування полягає у можливості довічного проживання ОСОБА_4 у вказаній квартирі та користування будь-яким приміщенням. Ці обставини дають підстави для висновку про намір позивача на укладення договору довічного утримання, тобто особа помилялася щодо правових наслідків договору, що є обставиною, яка має істотне значення, а тому наявні передбачені ст. 229 ЦК України підстави для визнання правочину недійсним, та як наслідок визнання за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 27.10.2017 зроблено відповідний актовий запис № 15294.

Спадкоємцем ОСОБА_4 є ОСОБА_2 , яка ухвалою суду від 05.02.2019 залучена до участі у справі як його правонаступник.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Однак, спірний договір купівлі-продажу у судовому порядку був визнаний недійсним, оскільки продавець ОСОБА_4 вчинив його під впливом помилки, вважаючи його договором довічного утримання.

За умовами договору довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В ході розгляду справи про визнання недійсним договору купівлі-продажу жодна із сторін не вказувала на факт передачі грошових коштів, доказів на підтвердження цього суду не надавалось. В той же час і умови договору довічного утримання не передбачають разово передачу грошової суми в великому розмірі, а лише зобов`язують вчиняти набувачем дій, спрямованих на утримання відчужувача та його догляд довічно. У своїх запереченнях на позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_3 не вказували на те, що грошова сума в розмірі 314395,00 грн. була передана ОСОБА_4 на підтвердження фактичного виконання умов договору купівлі-продажу.

Положеннями ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

При цьому, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Стаття 229 ЦК України визначає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Помилка - це спотворене уявлення особи про обставини, що дійсно мають місце. Як роз?ясняв Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «У справах про визнання правочинів недійсними» від 28 квітня 1978 р. (зі змінами від 25 грудня 1992 р.) під помилкою треба розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб?єкта, предмета або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на її волевиявлення і за відсутності якої за обставинами справи можна вважати, що правочин не був би укладеним.

Для визнання правочину недійсним необхідно, щоб помилка мала істотне значення для сторін правочину. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов?язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. При цьому помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Питання, чи є помилка істотною, вирішується судом з урахуванням конкретних обставин справи виходячи з того, наскільки помилка є істотною і взагалі, і для учасника правочину.

Слід також ураховувати, що на відміну від обману, помилка не є результатом навмисних дій іншого учасника правочину, хоча, як і обман, зумовлює спотворене формування волі учасника правочину. Помилці може сприяти відсутність належної обачності, переоцінка свого досвіду чи можливостей учасниками правочину, дії третіх осіб тощо.

Основним наслідком визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок помилки, є двостороння реституція.

Двостороння реституція полягає у тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Якщо повернути в натурі отримане за правочином, що є недійсним, неможливо (наприклад, предметом правочину було користування майном, надання послуг тощо), то підлягає поверненню вартість того, що одержано. Тобто провадиться відшкодування одержаного за недійсним правочином у грошовій формі. Оцінка розміру відшкодування провадиться не за тими цінами, що існували на момент укладення правочину, і не тими, що були на момент подання позову, а за цінами, що існують на момент відшкодування. Якщо відшкодування провадиться добровільно, то таким моментом є момент розрахунків між сторонами. Якщо ж відшкодування провадиться на підставі рішення суду, то ціни визначаються на момент виконання судового рішення про відшкодування одержаного за правочином, який визнаний судом недійсним.

Двостороння реституція є загальним наслідком недійсності правочину, який настає незалежно від наявності вини сторін правочину у тому, що правочин є недійсним. У тих випадках, коли визнанню правочину недійсним сприяла провина однієї зі сторін, двостороння реституція може супроводжуватися додатковими негативними наслідками для винної сторони. Зокрема, якщо у зв?язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні (сторонам) правочину або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (див. коментар до ст. 22, 23 ЦК України).

Спеціальними нормами можуть бути встановлені особливі умови застосування вказаних вище загальних наслідків або особливі правові наслідки для окремих видів недійсних право-чинів (наприклад, підвищена або обмежена відповідальність однієї зі сторін тощо). Наприклад, щодо правочинів, здійснених внаслідок обману, додаткові майнові наслідки для винної сторони передбачені ч. 2 ст. 230 ЦК України, яка встановлює, що сторона, яка застосувала обман, зобов?язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв?язку з вчиненням цього правочину (див. коментар до ст. 22, 23, 230 ЦК України).

Оскільки дійсність чи недійсність нікчемного правочину визначається безпосередньо законом і не залежить від волі сторін, то наслідки його недійсності визначаються безпосередньо законом. При цьому правові наслідки недійсності нікчемного правочину, встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Проте, суд із власної ініціативи, керуючись власними переконаннями і матеріалами справи, має право визначати, які саме наслідки недійсності нікчемного правочину будуть застосовуватися у кожному окремому випадку. При цьому пропозиції або бажання сторін не мають правового значення.

Стаття 217 ЦК України враховує, що правочин за своїм змістом може знаходитися у різному співвідношенні з вимогами закону: деякі з умов правочину можуть відповідати вимогам закону, інші - ні. У зв?язку з цим встановлено два варіанти вирішення питання про юридичну долю правочину. Якщо вимогам закону суперечать істотні умови правочини, то він є або має бути визнаним судом недійсним у цілому. У тих випадках, коли закону суперечать неістотні умови правочини, без яких він міг би існувати, то він є частково дійсним (у тій частині, яка відповідає закону).

Отже недійсність окремих частин правочину не виключає дії правочину взагалі лише у випадках, коли можна припустити, що правочин був би укладений і без включення її недійсних частин. Якщо підстав для такого припущення немає, то правочин визнається недійсним.

Додаткові негативні майнові наслідки полягають у розподілі збитків, які виникли при укладенні такого правочину, між його учасниками залежно від наявності їхньої вини. Якщо у визнанні правочину недійсним є винною особа, яка помилилася (проявила недбальство), то вона зобов?язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Якщо помилці своєю необережною поведінкою сприяла інша сторона, то остання зобов?язана відшкодувати тій, що помилилася, завдані їй збитки.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи, що ОСОБА_4 судовим рішенням було повернуто у власність майно, передане ним на виконання умов договору купівлі-продажу, факт передачі грошових коштів в сумі 314395,00 грн. ОСОБА_4 не був підтверджений в ході розгляду справи № 641/8373/16-ц, про спричинення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 збитків, які могли виникнути при укладенні правочину, визнаного недійсним, не заявлено, суд вважає, що відсутні підстави для застосування положень ст. 216 ЦК України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 не обґрунтовані і задоволенню не підлягають.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених відповідачем ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу суду надано: договір про надання правничої допомоги від 28.01.2018, додаткову угоду № 1 від 25.07.2020 до договору про надання правничої допомоги від 28.01.2018, розрахунок (акт приймання-передачі) суми гонорару за надану правничу допомогу, а також копії квитанцій б/н від 28.01.2018 та б/н від 25.07.2020 на загальну суму 30000,00 грн.

З огляду на викладене, з урахуванням ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на користь відповідача понесені неї витрати на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та позовні вимоги третьої особи ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30000,00 грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Третя особа - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 26 квітня 2021 року.

Суддя: Д. Є. Боговський