27.04.2021 Єдиний унікальний № 371/72/21
Провадження №2/371/388/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Гаврищука А.В.,

за участі секретаря судового засідання Марусич А.Ю.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

І.Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення боргу та процентів за договором позики, посилаючись на те, що 6 липня 2020 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір позики. За умовами договору від 6 липня 2020 року відповідачка отримала у позивача в борг грошові кошти в розмірі 300 доларів США та зобов`язувалась в разі неповернення вказаних коштів у строк вказаний в розписці до 6 вересня 2020 року, сплачувати проценти у розмірі 7% від суми неповернутих коштів щомісячно до дня повернення коштів.

Проте відповідачкою кошти в розмірі 300 доларів США в строки визначені в розписці (до 6 вересня 2020 року включно) не повернуті. На неодноразові прохання позивача провернути кошти відповідачка не реагує. В зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за договором позики від 6 липня 2020 року в розмірі 393 доларів США 72 центів США та судовий збір.

ІІ. Процесуальні дії у цивільній справі.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 16 лютого 2021 року дану цивільну справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

На виконання вимог вищевказаної ухвали, відповідачці судом надсилалася копія позовної заяви з копіями доданих документів та роз`яснено право подати в зазначений строк письмові пояснення з приводу визнання позовних вимог чи заперечення проти позовних вимог з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються.

Заяв із запереченнями протии розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розглядсправи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до суду не надходило.

Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

ІІІ. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Судом встановлено, що 6 липня 2020 року відповідачка взяла у позивача в борг 300 (триста) доларів США, строком до 6 вересня 2020 року. При цьому, відповідачка зобов`язалась у випадку неповернення грошових коштів у термін до 6 вересня 2020 року, починаючи з 7 вересня 2020 року сплачувати проценти у розмірі 7% від суми неповернутих коштів щомісячно до дня повернення коштів (а.с. 10).

Між сторонами склались правовідносини, які регулюються нормами ЦК України.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення ст. ст. 1046, 1047 ЦК України свідчить про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник (позичальник) видає кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання ним від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні правові висновки зроблені і викладені Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

За змістом положень абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У ч. 1 ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон України заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав не встановлює.

За змістом ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Грошове зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ч. 2 ст. 524, ч. 2 ст. 533 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі позики, чинне законодавство теж не містить.

Тлумачення абз. 1 ч. 1 ст. 1046, абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством на позичальника покладається обов`язок повернути те, що він отримав на підставі договору позики.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зроблено правовий висновок та зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За умовами укладеного сторонами договору позики від 6 липня 2020 року відповідачка ОСОБА_2 отримала від позивача у борг грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 300 доларів США.

Зазначену вище суму грошових коштів в іноземній валюті (доларах США) Позичальник зобов`язувався повернути Позикодавцю в строк до 6 вересня 2020 року, предметом вказаного договору позики є саме грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 300 доларів США без визначення грошового еквівалента даної суми позики у грошовій одиниці України - гривні.

Укладення та виконання договірних зобов`язань за цим договором позики в іноземній валюті чинному законодавству України не суперечить.

Суд встановив, що всупереч вимогам закону та умовам укладеного сторонами договору позики від 6 липня 2020 року відповідачка своїх зобов`язань за цим договором належним чином не виконала, грошові кошти в розмірі 300 доларів США у визначений сторонами у договорі позики строк до 6 вересня 2020 року позивачу не повернула, що підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки відповідача про отримання ним вказаної суми позики.

Враховуючи невиконання відповідачкою зобов`язань за договором позики, відсутність заборона на укладення та виконання цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, суд дійшов висновку, що із відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики від 6 липня 2020 року в розмірі 300 доларів США у межах заявлених вимог і наданих позивачем доказів.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідачки 7% від суми неповернутих коштів щомісячно до дня повернення коштів, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки, відповідачка у строк встановлений у розписці борг позивачу не повернула, вона має сплатити відсотки за користування коштами, як зазначено в розписці від 6 липня 2020 року.

Таким чином, з відповідачки необхідно стягнути відсотки з 7 вересня 2020 року по 25 січня 2021 року (по день звернення до суду) за користування 300 доларами США в розмірі 93,72 доларів США.

Розрахунок здійснювався за формулою: 300 доларів США (сума заборгованості) х (7/30)/100%х141 (кількість днів прострочення) =98,7 доларів США.

Таким чином, суму заборгованості за відсотками позивачем в розрахунку зазначено в меншому розмірі, а саме 93,72 доларів США.

Однак виходячи з того, що суд не може вийти за межі позовних вимог, вважає за необхідне позов задовольнити в межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Доказів на спростування заявлених позивачем позовних вимог відповідач суду не надав.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача також підлягає стягненню сплачений судовий збір.

Враховуючи викладене та керуючись вимогами ст. ст. 11, 509, 526, 610, 611, 625, 629,1048, 1054 ЦК України, ст. ст.12, 81, 141, 259, 268, 280, 282, 284 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користьОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 6 липня 2020 року в розмірі 393 (триста дев`яносто три) долара США 72 (сімдесят два) цента США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користьОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Миронівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя: (підпис) А.В. Гаврищук

Згідно з оригіналом

Суддя: А.В.Гаврищук