Справа № 755/149/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В. розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

у с т а н о в и в:

04.01.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 18.11.2017 року в розмірі 17000,00 доларів США, а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 18.11.2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого відповідач отримав від позивача в борг 17000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути з 18.11.2017 року по 25.12.2017 року. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти у визначений договором строк не повернув. Заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики становить 17000,00 доларів США.

Ухвалою суду від 11.01.2021 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу термін на усунення виявлених недоліків.

Ухвалою суду від 27.01.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

12.02.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними, а викладені у позові обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, крім того, на думку відповідача у позивача відсутнє право звернення до суду. Твердження позивача про те, що 18.11.2017 року вона уклала з відповідачем договір позики оформлений розпискою, відповідно до якої відповідач отримав від позивачки у борг 17000,00 доларів США, які зобов`язувався повернути з 18.11.2017 по 25.12.2017, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Для того щоб розписка, яка надана як доказ позивачем, вважалась борговою, та договором позики, в ній повинно бути зазначено будь-яке формулювання, яке підтверджувало б, що ці кошти були надані в борг, дата отримання коштів та інше. В розписці не вказано, що позивачці належали кошти в розмірі 17000,00 доларів США та вона їх надала у борг. Також не вказано дату отримання, а тільки період. Крім того, в розписці немає обов`язку повернути таку ж суму грошових коштів. У розписці зазначено: «гарантую вчасне повернення», але жодного твердження про зобов`язання повернути кошти в розмірі 17000,00 доларів США. Особа, яка зазначена у розписці не ідентифікована, немає паспортних даних та ідентифікаційного номеру, тільки прізвище, ім`я та по-батькові, тому неможливо стверджувати, що позивач є особою, яка зазначена у розписці - ОСОБА_1 . Крім того, відповідач зазначає, що укладення правочину в письмовому вигляді, предметом якого є валютні кошти (з переходом їх у власність від одної особи до іншої), може бути тільки з визначенням курсу НБУ на дату оплати, так як розрахунки та фінансові операції валютою між фізичними особами не відповідають вимогам чинного законодавства. В матеріалах справи не міститься оригінал розписки, а копія розписки не може бути належним та допустимим доказом, оскільки не підтверджує зобов`язання на які посилається позивач та подана без дотримання вимог ст. 83 ЦПК України, поскільки лише при її наявності суд може надати їй відповідну оцінку. Відповідач вказує, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти її справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд, на думку відповідача, повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документ, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Разом із відзивом на позовну заяву відповідач подав клопотання про визнання доказів недопустимими, у якому просить визнати неналежним та недопустимим доказом копію розписки від 18.11.2017 року. В обґрунтування клопотання відповідач посилається на те, що в матеріалах справи не міститься оригіналу розписки від 18.11.2017 року, а копія розписки не може бути належним та допустимим доказом по справі у зв`язку із тим, що не підтверджує зобов`язання на які посилається позивач, та подана без дотримання вимог ст. 83 ЦПК України, так як тільки при її наявності суд може надати відповідну їй оцінку.

Також разом із відзивом на позовну заяву відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у якій просить застосувати строки позовної давності по справі №755/149/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. Мотивуючи свою заяву відповідач посилається на те, що у своїй позовній заяві позивачка зазначила, що 18.11.2017 року уклала з відповідачем договір позики, оформлений розпискою, і станом на 24.12.2020 року відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики. Позовна заява до суду надійшла 05.01.2021 року, доказів надіслання поштою раніше 05.01.2021 року, до спливу трирічного терміну строку позовної давності, в матеріалах справи немає, тому позивачем пропущений строк позовної давності.

01.04.2021 року до суду надійшли письмові заперечення сторони позивача на клопотання про визнання доказів недопустимими, у яких представник позивача зазначає, що ані у клопотанні, ані у самому відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує факту отримання в борг від позивача 17000,00 доларів США та що ці відносини були оформлені розпискою. Клопотання відповідача зводиться до того, що можливо у позивача відсутній оригінал розписки, відтак відповідач зможе уникнути зобов`язання з повернення отриманих в борг коштів. При цьому, при поданні позивачем позову додатком до нього було подано належним чином засвідчену копію розписки ОСОБА_2 та зазначено, що оригінал розписки знаходиться у позивача. Отже позивач виконав всі вимоги ЦПК України, що ставляться до доказів, тому докази надані позивачем разом з позовною заявою є належними та допустимими. Крім того, від відповідача не надходило до суду клопотання про витребування оригіналу його розписки від 18.11.2017 року, або заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. При цьому, оригінал розписки може бути надано до суду за його вимогою, або досліджено в судовому засіданні в разі розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

01.04.2021 року до суду надійшли письмові заперечення сторони позивача на заяву відповідача про застосування строків позовної давності, у яких представник позивача зазначає, що вказана у заяві відповідача аргументація спростовується тим, що позовна заява про стягнення боргу була подана позивачем 24.12.2020 року, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та конвертом з штрихкодом, із відбитком штемпеля поштового відділення на якому зазначена дата - 24.12.2020 року. Отже, позовна заява подана у строк визначений цивільним законодавством. Крім того, представник зазначає, що ані у відзиві на позовну заяву, ані у заяві про застосування наслідків спливу строку позовної даності відповідач не заперечує факту отримання в борг від ОСОБА_1 17000,00 доларів США та що вказані відносини було оформлено розпискою, засвідчена копія якої знаходиться в матеріалах справи.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

За змістом наявної в матеріалах справи копії розписки: « Я ОСОБА_2 » паспорт № НОМЕР_1 виданий Дарницьким РУГУ МВС України в м. Києві 17 грудня 1996. Отримав від ОСОБА_1 17000 доларів США (сімнадцять тисяч доларів США) з 18.11.2017 по 25.12.2017 Гарантую своєчасне повернення 18.11.2017 /підпис/».

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики позивачем надана копія боргової розписки, написання якої відповідач не заперечував, посилаючись в даному випадку на те, що не встановлено чи саме у борг надавались кошти, чи є зобов`язання саме борговим, що ґрунтується на договорі позики, не встановлено дату отримання, відсутнє зазначення, що кошти належать позивачці та вона передає їх у борг, відсутній обов`язок повернути таку саму суму грошей, а також що позивач та зазначена у розписці ОСОБА_1 є однією і тією самою особою та що розрахунки між фізичними особами не можуть здійснюватися в іноземній валюті.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем підтверджено укладання договору позики наявною в матеріалах справи копією боргової розписки і як вбачається зі змісту заяв сторін по суті справи та з процесуальних питань, зазначеної у розписці суми грошових коштів відповідач позивачу не повернув.

Посилання відповідача в заперечення заявлених до нього позовних вимог є безпідставними, оскільки зі змісту розписки вбачається, що кошти були ним отримані саме у борг, адже він зобов`язався повернути їх своєчасно, отже між сторонами виникли грошові зобов`язання, що ґрунтуються на договорі позики, укладення якого підтверджено наявною в матеріалах справи копією розписки.

Відсутність зазначення у розписці даних про те, що кошти належать позивачці і вона передає їх у борг не впливають на висновок суду щодо виду виниклого зобов`язання, адже відповідач гарантував повернення коштів, відповідно отримував їх саме у борг, тобто на умовах повернення, і має повернути кошти особі від якої їх отримав.

Дата отримання коштів в даному випадку відповідає даті складання відповідачем розписки, а принцип повернення саме такої суми коштів, яка була отримана у борг встановлений чинним законодавством (ст. 1049 ЦК України), тож лише у разі якщо б сторони погодили необхідність повернення позичальником більшої або меншої суми порівняно із сумою позики, відповідне мало б мати своє відображення у змісті розписки, що вказувало б на узгоджені сторонами особливі умови повернення коштів, які є відмінними від загальних правил встановлених чинним законодавством.

Безпідставними є посилання відповідача на неможливість ідентифікувати особу позикодавця без зазначення даних паспорту та ідентифікаційного коду і зробити висновок про те, що позивач та позичальник є однією і тією ж самою особою, адже у змісті розписки вказано прізвище, ім`я та по-батькові позичальника, які відповідають прізвищу, імені та по батькові позивачки. Крім того, наводячи такі заперечення відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що ним отримувались кошти в сумі 17000,00 доларів США від іншої ОСОБА_1 , а не від її повної тезки - позивача, тому у суду відсутні сумніви щодо ідентифікації позивача та позичальника як однієї і тієї ж самої особи.

Стосовно посилань відповідача на неможливість здійснення розрахунків між фізичними особами в іноземній валюті, слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Декретом N 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету N 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:

"валютні цінності":

валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Для цілей цього Декрету надалі під термінами: "валюта України" розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;

"іноземна валюта": розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;

"валютні операції": операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;

"резиденти": фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;

"нерезиденти": фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету N 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком:

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ;

вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах;

платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій;

вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності;

платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів;

переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції;

б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету;

в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі;

г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;

д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції;

е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину.

У частині четвертій статті 5 Декрету N 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію.

Декретом N 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі N14134цс18.

Саме такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного суду від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16, тому безпідставними є твердження позивача щодо неможливості здійснення розрахунку між фізичними особами в іноземній валюті.

Ураховуючи, що суд дійшов висновку про дійсне укладення між сторонами спору договору позики, що підтверджується наданою позивачем копією боргової розписки, та не повернення відповідачем отриманих у борг коштів, вимоги позивача є обґрунтованими і позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 18.11.2017 року у сумі 17000,00 доларів США.

Суд не вбачає підстав для визнання наявної в матеріалах справи копії розписки неналежним або недопустимим доказом за відповідним клопотанням відповідача, ураховуючи наступне.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України).

Питання допустимості доказів визначені ст. 78 ЦПК України за змістом якої, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 95 ЦПК України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

У відповідності до вимог цивільного процесуального закону на підтвердження своїх позовних вимог позивачем подано до суду належним чином засвідчену копію розписки із вказанням дати засвідчення та проставленням підпису. Крім того, у позовній заяві зазначено, що оригінал розписки знаходиться у позивача.

При цьому, у відповідності до положень ст. 95 ЦПК України відповідач не звертався до суду з клопотанням про витребування оригіналу розписки, а з власної ініціативи у суду відсутні підстави для витребування оригіналу, оскільки копія письмового доказу засвідчена належним чином і позивач вказав, що оригінал розписки знаходиться у нього, тож відсутні правові підстави для неврахування судом при вирішенні спору наявної в матеріалах справи копії боргової розписки.

За наведених обставин копія розписки є належним доказом, адже містить інформацію щодо предмету доказування у справі, тобто обставин на яких ґрунтуються заявлені вимоги і відсутні будь-які підстави вважати, що цей доказ отримано з порушенням порядку, встановленого законом, що в свою чергу мало б наслідком визнання доказу недопустимим. Крім того, обставини щодо наявності між позивачем та відповідачем грошових зобов`язань мають підтверджуватись відповідними письмовими доказами і в даному випадку копія розписки є допустимим доказом для підтвердження наявності таких обставин.

Стосовно заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності, оскільки позовна заява подана позивачем до суду в межах трирічного строку позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ст.ст. 253-254 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст. 261 ЦК України).

Частиною 6 ст. 124 ЦПК України передбачено, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Оскільки за змістом боргової розписки останнім днем виконання відповідачем грошового зобов`язання було 25.12.2017 року, відповідно трирічний строк спливає 25.12.2020 року.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась з відповідним позовом через засоби поштового зв`язку 24.12.2020 року

Крім того, 25, 26 та 27 грудня були вихідними/святковими днями і за таких умов останнім днем трирічного терміну було 28.12.2020 року.

Таким чином, позивачка звернулась до суду із позовом про стягнення з відповідача боргу в межах трирічного терміну від дня виникнення вимоги по поверненню позики.

У даному випадку також слід зазначити, що відповідно до Закону України №540-ІХ від 30.03.2020 року Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено п. 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

За наведених обставин вимоги відповідача про застосування наслідків сплив строку позовної давності є безпідставними, оскільки позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу в межах відповідного строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 95, 124, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 192, 193, 253, 254, 256, 257, 260, 261, 524, 526, 530, 533, 610, 612, 626, 627, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 18.11.2017 року у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 4837 (чотири тисячі вісімсот тридцять сім) грн. 37 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.04.2021 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя -