ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5492/20Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/415/21 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Боднар Р.В.

представника відповідачки ОСОБА_1

адвоката - Гриб О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/5492/20 за апеляційною скаргою Управління соціальної політики Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом Управління соціальної політики Тернопільської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої щомісячної грошової допомоги, ухваленого суддею Ромазаном В.В., повний текст рішення виготовлений 29 вересня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року Управління соціальної політики Тернопільської міської ради звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру нарахованої щомісячної допомоги .

Позов обґрунтовано тим, що 10 березня 2016 року та 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулась в Управління соціальної політики Тернопільської міської ради із заявами про призначення їй щомісячної грошової допомоги як особі, що проживає разом з інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду за ним. Рішеннями Управління соціальної політики Тернопільської міської ради про призначення допомоги від 23.03.2016 року та від 12.05.2017 року, їй було призначено щомісячну грошову допомогу із 01.03.2016 року по 28.02.2017 року в розмірі 1378,00 грн. щомісячно, з 01.04.2017 р. по 30.04.2017 р. в розмірі 1 544 грн. щомісячно, та з 01.05.2017 р. по 31.03.2018 р. в розмірі - 1 624,00 грн. щомісячно.

За результатами проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності позивача, Управлінням західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області встановлено, що ОСОБА_1 перебувала за межами України та не надала інформацію щодо зміни місця проживання, не здійснювала догляд за своєю дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому не мала права на отримання щомісячної грошової допомоги. Після цього, відповідачці було припинено надання вказаної грошової допомоги та був проведений перерахунок. На підставі вищевказаного просить стягнути з ОСОБА_1 надміру виплачену допомогу в сумі 24427,62 грн. та 2102 грн. судового збору

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2020 року у задоволенні позову Управління соціальної політики Тернопільської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої щомісячної грошової допомоги особі відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі Управління соціальної політики Тернопільської міської ради просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги Управління соціальної політики Тернопільської міської ради повністю, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції не досліджено та не надано оцінку доказам, відображених в акті Управління Західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області № 04-22/3 від 28.03.2018 року .

Вказує, що суд першої інстанції помилково при прийнятті рішення посилався на те, що неповідомлення ОСОБА_1 про тимчасовий виїзд за кордон з метою лікування не може свідчити про недобросовісність відповідачки в отриманні грошової допомоги, оскільки при призначенні допомоги остання була попереджена спеціалістами Управління по відмову в призначенні або припиненні виплати та повернення надміру нарахованих коштів у разі подання недострвірних відомостей про доходи та майновий стан сім`ї, які можуть вплинути на отримання допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Гриб О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2020 року - без змін. Посилається на те, що Управління соціальної політики Тернопільської міської ради у апеляційній скарзі змінює правову підставу предмету позову, навівши іншу причину для стягнення виплаченої допомоги, а саме, зміни місця проживання інваліда 1 чи 2 групи внаслідок психічного розладу особи, якій надається допомога. Зазначає, що ОСОБА_1 разом з дочкою проживала та продовжує проживати за сталою адресою, яка відома апелянту, тому тимчасові виїзди за межі території України на короткотривалий час з метою лікування дочки не можуть вважатись зміною місця проживання та не є підставою для припинення виплати.

Представник Управління соціальної політики Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідачки Гриб О.В. у суді апеляційної інстанції апеляційної скарги не визнав. Рішення суду першої інстанції вважає законним та обгрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів про надання позивачкою ОСОБА_1 недостовірних відомостей, в результаті яких їй було надмірно виплачено кошти, а також, що неповідомлення позивача про тимчасовий виїзд за кордон з метою лікування своєї дочки не може свідчити про недобросовісність ОСОБА_1 в отриманні вказаного виду грошової допомоги по догляду за дочкою інвалідом, оскільки вона постійно здійснює догляд за своїю дочкою шляхом її лікування та проходження реабілітації за кордоном, і саме з цією метою вона короткостроково виїжджала за кордон разом з дочкою, не змінюючи при цьому постійне місце проживання.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що відповідно до Висновку лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом 1 чи 2 групи внаслідок психічного розладу від 19.07.2012 року №42, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом І групи підгрупи «А» внаслідок психічного розладу довічно та проживає разом з матір`ю - ОСОБА_1 , яка постійно здійснює догляд за хворою і проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно виписки з акту огляду МСЕК серії ТЕР № 164619, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом 1 групи з дитинства довічно і за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг від 10.03.2016 №913561 і доданих до неї документів, рішенням Управління соціальної політики Тернопільської міської ради про призначення допомоги від 23.03.2016 р. ОСОБА_1 була призначена щомісячна грошова допомога із 01.03.2016 р. по 28.02.2017 року в розмірі 1378,00 грн. щомісячно.

Відповідно до заяви від 28.04.2017 р. № 915469 і доданих до неї документів, згідно з рішенням Управління соціальної політики Тернопільської міської ради про призначення допомоги від 12.05.2017 року ОСОБА_1 була призначена щомісячна грошова допомога, з 01.04.2017 р. по 30.04.2017 р. в розмірі 1 544 грн. щомісячно, та з 01.05.2017 р. по 31.03.2018 р. в розмірі - 1 624,00 грн. щомісячно.

В Управлінні соціальної політики Тернопільської міської ради Управлінням західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області було проведено ревізію використання коштів субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату комунальних послуг.

За результатами проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності позивача, Управлінням західного офісу Держаудитслужби в Тернопільській області було складено Акт №04-22/3 від 28.03.2018 року, згідно якого встановлено, що ОСОБА_1 перебувала за межами України та не надала інформацію щодо зміни місця проживання, а також не здійснювала догляд за своєю дочкою - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і відповідно не мала права на отримання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним.

Внаслідок цього, ОСОБА_1 припинено надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним та проведено перерахунок, згідно якого сума надміру нарахованої щомісячної грошової допомоги, за періоди з березня 2016 року по червень 2016 року; з жовтня 2016 року по лютий 2017 року; з квітня 2017 року по грудень 2017 року, склала - 24 427,62 грн.

Згідно наданої ОСОБА_1 довідки, станом на 2017-2018 рр. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано житло для проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки від 26.02.2016 року, виданої лікарнею ім. Папи Іоана XXIII м. Бергамо, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 знаходиться на диспансерному обліку в психіатрії з червня 2015 року з приводу затримки розумового розвитку середнього ступеня із затримкою розвитку мовлення та емоційно-вольовою нестабільністю.

Згідно наданої представником відповідача інформації про перетин кордону, що підтверджено видбитками штампів у закордонному паспорті, ОСОБА_1 разом із своєю дочкою ОСОБА_2 спільно перетинали кордон у наступні дати: 29.02.2016 р., 19.03.2016 р., 02.09.2016 р., 05.10.2016 р., 14.09.2017 р., 14.08.2018 р., 05.09.2018 р.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.4 "Порядку надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.2000 року № 1192 зазначається, що допомога на догляд надається дієздатній особі, яка зареєстрована або постійно проживає на одній житловій площі з інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду і здійснює догляд за ним.

Пунктом 1 п.2 "Порядку надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.2000 року № 1192, встановлено, що призначення і виплата допомоги на догляд провадиться органами праці та соціального захисту населення.

Згідно з абз.1 пп.4 п.8 "Порядку надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.2000 року № 1192 зазначається, що виплата допомоги на догляд припиняється у разі, коли: - сталися зміни у складі сім`ї у зв`язку із смертю або зміною місця проживання інваліда І чи II групи внаслідок психічного розладу чи особи, якій надається допомога на догляд.

У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Відповідно до ч.1 ст.1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною особою або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи виїзди ОСОБА_1 та її хворої доньки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі території України були зумовлені лікуванням останньої, проходження нею реабілітації, проведення профілактичних оглядів, тому не можуть бути підставою для припинення виплати гарантованої державою допомоги.

Неповідомлення відповідачкою Управління соціальної політики Тернопільської міської ради про її тимчасовий виїзд за кордон не може свідчити про недобросовісність ОСОБА_1 в отриманні грошової допомоги на догляд за дочкою-інвалідом, відмову у догляді чи залишенні її на призволяще, оскільки догляд за донькою-інвалідом здійснювався постійно, тому доводи апеляційної скарги не є підставою для задоволення позовних вимог, так як не засвідчують недобросовісність останньої.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що остання була попереджена спеціалістами Управління по відмову в призначенні або припиненні виплати та повернення надміру нарахованих коштів у разі подання недосторвірних відомостей про доходи та майновий стан сім`ї також не заслуговують на увагу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, з чим погоджується і колегія суддів, що позивачем не надано суду в порядку ст.81 ЦПК України належних доказів, які б свідчили про умисел відповідачки ОСОБА_1 щодо надання нею завідомо недостовірних відомостей чи приховування будь-яких відомостей, які мали значення для виплати їй щомісячної грошової допомоги на догляд за дочкою-інвалідом.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції не досліджено та не надано оцінку доказам, відображених в актах Управління західного офісу держаудитслужби в Тернопільській області, оскільки в мотивувальній частині рішення серед встановлених судом обставин чітко прописаний акт № 04-22/3 від 28.03.2018 року та правильно визначені відповідно до нього правовідносини. Однак, наявність такого акту не є безумовною підставою для стягнення спірних коштів за наявності відсутності недобросовісності в діях відповідачки.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" діяльність держави щодо осіб з інвалідністю виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у: виявленні, усуненні перепон і бар`єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об`єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об`єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв`язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту; охороні здоров`я; соціальному захисті; забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації осіб з інвалідністю; наданні пристосованого житла; сприянні громадській діяльності.

Соціальний захист осіб з інвалідністю є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей осіб з інвалідністю нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Отже, враховуючи соціальний статус відповідачки ОСОБА_1 , її догляд за хворою дочкою з інвалідністю, необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами держави та втручанням у права відповідачки, колегія суддів дійшла висновку, що примусове повернення наданої державою соціальної допомоги може призвести до покладення на ОСОБА_1 надмірного тягаря.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 328/1056/19 ( провадження № 61-496св20).

Судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка. Висновки суду підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на принципах верховенства права та нормах діючого законодавства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судові витрати у вигляді судового збору, понесені з перегляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3153 грн., покладаються на Управління соціальної політики Тернопільської міської ради .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціальної політики Тернопільської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2020 року.

Судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3153 грн. покласти на позивача - Управління соціальної політики Тернопільської міської ради.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2021 року.

Головуючий : Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.