Справа № 335/6399/20
Провадження № 2/761/3578/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Саадулаєва А.І.,

за участі секретаря Корнійчук Є.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу:

позивач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ),

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Мельникова, буд. 42),

предмет позову: про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

В липні 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (надалі - відповідач), про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 серпня 2020 року матеріали справи передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва за місцем знаходження відповідача.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху, встановлено процесуальний строк для усунення недоліків.

Ухвалами Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи, а також відстрочено позивачу сплату судового збору у розмірі 840,80 грн. до ухвалення судового рішення у цивільній справі.

Предметом позову є відшкодування моральної шкоди, яку позив оцінив у розмірі 20000,00 грн.

Підставою позову є порушення прав позивача шляхом надання Філією Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» відповіді на запит Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» щодо роботи позивача в Запорізькій обласній державній телерадіокомпанії (надалі - ЗОДТРК) (правонаступником якої є відповідач). Позивач вважає, що вказаним листом без його згоди розповсюджено його персональні дані , чим порушено вимоги Закону України «Про захист персональних даних» і, крім цього надано негативну характеристику щодо позивача, яка не відповідає дійсним обставинам справи та є власною думкою автора відповіді ( ОСОБА_2 ). Також позивач наголошує на тому, що зміст відповіді був спрямований лише на те, щоб завдати позивачу шкоди, містив лише негативну суб`єктивну оцінку, та не відображав об`єктивної інформації про те, що позивач у період 2013-2015 років успішно складав іспити з охорони праці, в березні 2015 року комісія ЗОДТРК з охорони праці прийняла у позивача іспит на перевірку знань щодо устаткування, правил його безпечної експлуатації, знань виробничих інструкцій, про що у посвідченні зроблено черговий запис. У зв`язку із чим, позивач стверджує про наявність необхідних знань для роботи освітлювачем. У зв`язку проходженням перевірки знань відповідною комісією, вважає характеристику щодо себе як про фахівця (спеціаліста) низького рівня такою, що не відповідає дійсності, оскільки відображає не висновки комісії, надані за результатами перевірки, а власні особисті судження, які принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Відповідач з вимогами та підставами позову не погодився, виклавши мотиви незгоди у відзиві на позовну заяву. Відповідач вважає, що надана інформація не містить конфіденційної інформації про позивача та його персональних даних, на підставі яких можна було б ідентифікувати позивача. Також відповідач пояснює, що Запорізьким муніципальним театром-лабораторією «Ві» на адресу відповідача було направлено запит від 06.11.2019 №214, про надання інформації, щодо праці позивача та характеристики на нього, яка була необхідна для підготовки відзиву на позовну заяву у справі №335/11839/19 за позовом позивача до Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві», про визнання дій незаконними.

Зазначає, що відзив на позовну заяву є заявою по суті справи та враховується судом при ухваленні рішення в конкретній справі. Подання відзиву на позовну заяву є процесуальною дією. Правова оцінка доводам (запереченням), зазначеним в ньому, а також доказам (якщо такі долучалися до нього), надана у судовому рішенні від 03.12.2019 у справі № 335/11839/19. Виходячи зі змісту цього рішення, яке набрало законної сили, відсутні правові підстави вважати, що у відзиві на позов було зазначено неправдиву інформацію. Більш того, інформація, отримана судом з відзиву на позовну заяву не може вважатися поширенням інформації у розумінні ст. 277 ЦК України, оскільки отримана судом в результаті процесуальної діяльності з розгляду цивільної справи.

Інша викладена у листі інформація ґрунтується на інформації про факти притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача, відповідно до наказів №8/осн від 19.01.2015, №17/осн. Від 24.02.2015, доповідних записок та письмових пояснень позивача.

А тому, надання інформації у якій відсутні персональні дані, а також з метою вчинення процесуальних дій не є порушенням прав позивача у розумінні закону України «Про захист персональних даних», а тому в задоволені позову, на думку відповідача, слід відмовити.

З`ясувавши позицію позивача та заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії, 06 листопада 2019 року Запорізький муніципальний театр-лабораторія «Ві», листом №214, звернувся до Філії ПАТ «НСТУ» із запитом про надання інформації, відповідно до якої просив повідомити чи працював ОСОБА_1 та надати характеристику з метою підготовки відзиву на позовну заяву у цивільній справі №335/11839/19 за позовом ОСОБА_1 до Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві», про визнання дій незаконними.

У відповідь на запит, Філія Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» листом № 368 від 06 листопада 2019 ороку, повідомила про те, що ОСОБА_1 працював освітлювачем Запорізької обласної державної телерадіокомпанії (тепер - філія ПАТ «НСТУ» «Запорізька регіональна дирекція») з 01.10.2013 по 07.05.2015. Він був звільнений за згодою сторін. Звільненню передували численні недоліки в роботі, порушення внутрішнього розпорядку та некоректне ставлення до ведучих та гостей телевізійних програм. Наприклад, ОСОБА_1 дозволяв собі вживати нецензурну лайку, робити зауваження телеведучим щодо їхньої професійної діяльності, а також сперечатися із гостями прямих ефірів та записів програм щодо їхньої позиції, переконань чи діяльності, про яку вони приходили розповідати в студію. ОСОБА_1 також часто був відсутній на робочому місці (у студії) під час прямих ефірів або записів в режимі прямого ефіру, що є неприпустимим, адже при виникненні проблем із освітленням це заважає усунути проблему у найкоротший термін. Що стосується фахових якостей ОСОБА_1 , то він показав себе спеціалістом низького рівня, який не виконував вказівки свого безпосереднього керівництва та режисерів-постановників.

Відповідно до копії посвідчення №115, позивач дійсно здійснював систематичне проходження перевірки знань з охорони праці (Правила безпеки, інструкції з охорони праці) та з технологічних робіт (Правила експлуатації, виробничої інструкції), про що зроблено відповідні записи.

Відповідно до копії наказів №8/осн. від 19.01.2015, про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , №17/осн. від 24.02.2015, про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , до позивача, освітлювача було застосовано дисциплінарні стягнення у вигляді догани, перше на підставі службової записки режисера ОСОБА_5 , творчої групи - ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , друге - на підставі доповідної записки головного енергетика ОСОБА_9 , службової записки начальника участку цеху ТБ ОСОБА_10 , освітлювача ОСОБА_11 , провідного інженера ОСОБА_12 , редактора телебачення ОСОБА_7 та пояснювальної записки ОСОБА_1 .

Оцінка обставин справи, встановлених судом.

Позивач, вважаючи, що відповідачем порушено вимоги чинного законодавства щодо збирання, зберігання, доступу до інформації, використання службової, конфіденційної інформації, оскаржив його дії до суду.

Частина 1 ст. 200 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно ч. 3 ст. 200 Цивільного кодексу України порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом.

За визначенням ч.1 ст. 1 Закону України «Про інформацію» №2657-XII від 02.10.1992 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України «Про інформацію»)

інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

За приписами ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно ч.2 ст. 6 Закону України «Про інформацію», право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про інформацію» встановлено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. (ч.2 ст. 7 Закону України «Про інформацію»).

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про інформацію» передбачено, що основними видами інформаційної діяльності є створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорона та захист інформації.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про інформацію» за змістом інформація поділяється на такі види: інформація про фізичну особу; інформація довідково-енциклопедичного характеру; інформація про стан довкілля (екологічна інформація); інформація про товар (роботу, послугу); науково-технічна інформація; податкова інформація; правова інформація; статистична інформація; соціологічна інформація; інші види інформації.

Згідно ч.1 ст. 20 Закону України «Про інформацію» за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (ч.2 ст. 20 Закону України «Про інформацію»).

У ч.1 ст. 21 Закону України «Про інформацію» зазначено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Частиною 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію» встановлено, що конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

За правилами ч.3 ст. 21 Закону України «Про інформацію», порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.

Щодо тверджень позивача з приводу персональних даних суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист персональних даних» №2297-VI від 01.06.2010 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України «Про захист персональних даних») цей Закон регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів.

За визначенням, викладеним у ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем (ст.2 Закону України «Про захист персональних даних»).

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» об`єктами захисту є персональні дані.

За приписами ч. 2 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень..

Згідно ч.5 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних» згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

За визначенням, яке міститься у ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», суб`єкт персональних даних - це фізична особа, персональні дані якої обробляються.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено право суб`єкта персональних даних пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних.

Суб`єкт персональних даних також має право вносити застереження стосовно обмеження права на обробку своїх персональних даних під час надання згоди (п.10 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних»).

Пунктом 11 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено право суб`єкта персональних даних відкликати згоду на обробку персональних даних.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що використання персональних даних передбачає будь-які дії володільця щодо обробки цих даних, дії щодо їх захисту, а також дії щодо надання часткового або повного права обробки персональних даних іншим суб`єктам відносин, пов`язаних із персональними даними, що здійснюються за згодою суб`єкта персональних даних чи відповідно до закону.

Суд звертає увагу, що спірна характеристика, складена щодо позивача, взагалі не може бути віднесена до персональних даних, оскільки в характеристиці зазначено лише Прізвище ім`я та по батькові позивача, без дати місяця та року народження, отже за такими відомостями особа не може бути ідентифікована.

Щодо інших відомостей, зазначених у такій характеристиці, суд вважає за необхідне зазначити, що ці відомості стосуються здійснення позивачем своїх службових повноважень та виконання посадових обов`язків. Щодо твердження позивача про суб`єктивну оцінку фаховий якостей, то суд звертає увагу на те, що згідно змісту речення їх розкрито в розрізі невиконання вказівок безпосереднього керівництва та режисерів-постановщиків. Втім, із змісту листа ніщо не вказує на те, що оцінка позивача як спеціаліста у листі була надана через призму, будь-яких інших аспектів професіоналізму позивача, чи через запечення підтверджених ним результатів знань.

Також суд дійшов висновку, що вказана в листі інформація була використана правомірно, оскільки службова характеристика, складеної щодо позивача, безпосередньо стосувалась розгляду справи 335/11839/19 за позовом позивача до Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві», про визнання дій незаконними, та була надана та долучена як доказ до справи.

З огляду на все вищевикладене суд вважає, що посилання позивача на Закон України «Про захист персональних даних» в обґрунтування позову та твердження позивача, що дана характеристика належить до його персональних даних є безпідставним, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За змістом ч. 6 ст. 1176 ЦК України вказана шкода відшкодовується на загальних підставах, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Згідно з п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, в деліктних правовідносинах, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність вищевказаних обставин.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що позивач не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди.

Виходячи з вищезазначеного, правові підстави для задоволення позовних вимог та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Мельникова, буд. 42), про відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: