Ухвала

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 593/1371/14

провадження № 61-5452ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області

від 13 листопада 2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 , укладений 08 серпня 2006 року і зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Свалявського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 90.

13 травня 2020 року ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 13 листопада 2014 року.

Ухвалою Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року, яка залишена без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку для подання заяви про перегляд заочного рішення Бережанського районного суду від 13 листопада 2014 року відмовлено, заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення залишено без розгляду.

Постановляючи вказану ухвалу суд першої інстанції врахував, що копію заочного рішення від 13 листопада 2014 року було надіслано ОСОБА_1 у встановленому законом порядку. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 19 квітня 2019 року одружився з ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Подаючи 24 лютого 2020 року заяву про прийняття спадщини, ОСОБА_1 вказувала, що померлий ОСОБА_2 є її колишнім чоловіком, однак із заявою про перегляд заочного рішення суду звернулась лише у травні 2020 року.

25 березня 2021 засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала касаційну скаргу у справі № 593/1371/14 на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 20 січня 2021 року.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Безпосередньо в касаційній скарзі викладене клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, з посилання на те, що вперше касаційну скаргу на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області

від 10 червня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду

від 20 січня 2021 року у справі № 593/1371/14 вона подала в межах тридцятиденного строку з дня отримання оскаржуваної постанови апеляційного суду, однак помилково не підписала касаційну скаргу, яка з цих підстав була повернута їй ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2021 року. Після чого вона відразу подала касаційну скаргу повторно.

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного з поважних причин строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню.

Разом із тим, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії», № 40160/12) вказав на обмеженість доступу до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шамоян проти Вірменії».

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у такому суді можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини першої статті 258 ЦПК України судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про розірвання шлюбу.

Отже, справа № 593/1371/14 для цілей ЦПК України є малозначною в силу закону.

Касаційна скарга не містить доводів, які б свідчили про наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Верховним Судом також не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Сама по собі незгода заявника із оскарженими судовими рішеннями не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі; справа розглянута судами двох інстанцій; наявність випадків, передбачених підпунктами а) - г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, колегією суддів не встановлено, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

При цьому ОСОБА_1 не позбавлена права в іншому судовому процесі доводити, що після набрання законної сили заочним рішенням Бережанського районного суду від 13 листопада 2014 року вони із ОСОБА_2 проживали однією сім`єю та на набуте ними під час такого проживання майно поширюються положення статті 74 Сімейного кодексу України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, статтею 390, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 20 січня 2021 року в справі № 593/1371/14.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 20 січня 2021 року в справі № 593/1371/14.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

О. В. Білоконь

Є. В. Синельников