Справа № 182/6120/20
Провадження № 2/0182/1207/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21.04.2021 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 27.10.2020 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення аліментів на своє утримання, посилаючись на такі обставини.

Вона з 04.03.1992 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який на даний час не розірвано, однак у провадженні суду перебуває справа за позовною заявою відповідача до неї про розірвання шлюбу. Шлюбні відносини між ними припинено з липня 2020 року.

Від цього шлюбу вони мають вже повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що після укладання шлюбу з відповідачем вони домовились, що вона буде займатися веденням домашнього господарства та піклування про сина і чоловіка, тому власного заробітку у неї майже не було, оскільки не було можливості працювати та займати відповідну посаду.

На сьогодні вона не має спеціальності по якій би вона могла працювати у зв`язку з погіршенням здоров`я, тому потребує матеріальної допомоги від відповідача.

Вона не є пенсіонером та будь-якої соціальної допомоги не отримує. Внаслідок захворювання вона потребує постійного стороннього догляду та допомоги, не може більше фізично працювати, а відповідач відмовляється матеріально їй допомагати.

Маючи хронічні хвороби вона вимушена постійно вживати дорогі медичні препарати, не має можливості сплачувати комунальні платежі, витрати на харчування та інші речі першої необхідності.

Вказує, що потребує постійного лікування, тому позбавлена можливості влаштуватися на роботу.

Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на її утримання, оскільки працює, має стабільний заробіток, також отримує пенсію за віком. По іншим виконавчим листам стягнення з нього не проводяться.

На підставі викладеного просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб.

Ухвалою про відкриття провадження від 24.12.2020 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.

Зазначена ухвала була направлена з поштовим повідомленням відповідачу за адресою його реєстрації (а.с. 14).

03.03.2021 року від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду подано відзив на позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів (а.с. 49-52), згідно якого відповідач просить поновити пропущений строк для подання відзиву, залучити його до матеріалів справи та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Посилається, що поштовий лист від суду з пакетом документів він отримав від позивача лише 19.02.2021 року. Коли цей пакет документів був отриманий позивачем він не знає, так як припинив шлюбні відносини з позивачем ще у січні 2020 року, з цього часу вони разом не проживають. Вважає причини пропуску строку на подання відзиву поважними.

Зазначає, що позовні вимоги до нього є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що позиває є працездатною особою, вказані позивачем захворювання ніяким чином не позбавляють можливості працювати за спеціальністю. Так, відповідач має спеціальність медичної сестри дитячих лікувально-профілактичних закладів, їх спільний син ОСОБА_4 почав відвідувати дитячий садок у 3 роки і постійного піклування не потребував. Позивач з 1985 рік по 2011 рік періодично працювала, крім того він неодноразово звертався до позивача з питання її працевлаштування, однак вона категорично відмовлялася, нічого міняти не бажала.

Ознайомившись зі змістом відзиву відповідача, суд вважає можливим поновити ОСОБА_2 строк для подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 , та приєднати його до матеріалів справи, оскільки наведені відповідачем обставини є поважними причинами несвоєчасного подання відзиву на позовну заяву.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони з 04.03.1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 4), який на день подання позову розірвано не було. Від цього шлюбу сторони мають вже повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

Також встановлено, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.12.2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення з відповідача на її утримання аліментів зазначила, що за домовленістю з відповідачем вона у період шлюбу не працювала, займалася домашнім господарством, піклуванням про родину, однак на даний час за станом здоров`я не може працювати, ніяких доходів не має, не має спеціальності, по якій могла б працювати у зв`язку зі станом здоров`я, проте потребує коштів на лікування, оплату комунальних платежів, харчування тощо, однак відповідач матеріальної допомоги їй не надає, хоча має таку можливість.

Відповідно ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Права на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв`язку із вчиненням ним умисного злочину, якщо це встановлено судом.

Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв`язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідност.76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п`ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років.

Якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року в справі №6-3066цс15, за положеннями ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Судом встановлено, що позивач має спеціальність медичної сестри дитячих лікувально-профілактичних закладів, що підтверджується копією Диплома з відзнакою серії НОМЕР_1 від 03.07.1985 року (а.с. 6), періодично працювала за спеціальністю, у 2011-2012 роках періодично перебувала на обліку Нікопольського міськрайонного центру занятості та отримувала допомогу по безробіттю (а.с. 7-8).

Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 , наданих Пенсійним фондом України, відомості про сплату страхових внесків з 06 місяця 2011 року відсутні (а.с. 17).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, щодо ОСОБА_1 інформація про доходи відсутня (а.с. 18).

Також судом встановлено, що на даний час ОСОБА_1 має ряд захворювань, зокрема Гіпертонічну хворобу ІІ стадії, вестибулопатію на фоні хронічного АГ Хр. Холециститу, Хр. Панкреатиту, Хр. Піелонефріт (а.с. 10), однак є працездатною особою.

В той же час позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що вона не мала можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду за час перебування у шлюбі з відповідачем у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 76 СК України. Доказів неспроможності працювати за спеціальністю через наявні у позивача захворювання, потреби у постійному сторонньому догляді або того, що вона позбавлена можливості працювати через постійне лікування матеріали справи також не містять.

Крім того в матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення позивачем значних витрат на обслуговування своєї життєдіяльності, як і докази наявності у позивача будь-яких витрат на лікування, вживання дорогих медичних препаратів.

Доводи, викладені відповідачем у відзиві на позов позивачем не спростовані, відповіді на відзив у встановлені судом строки не надано.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не знайшли своє підтвердження та є необґрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

В зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог позивача, того, що вона звільнена від сплати судового збору за подання позову щодо стягнення аліментів, віднести вказані витрати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 75,76 Сімейного Кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

У здоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Рунчева