КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року місто Київ

Справа 754/18412/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5815/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

секретар судового засідання Міщенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 січня 2021 року (у складі судді Бабко В.В. повний текст рішення складено 25.01.2021 року )

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Деснянський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання батьківства та про внесення змін до актового запису про народження дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання батьківства та про внесення змін до актового запису про народження дитини.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що він та ОСОБА_1 познайомились у 2011 році, певний період часу проживали разом. Стосунки не склались, тому вони розійшлися та втратили будь-які зв`язки і відомості один про одного. Як стало відомо позивачу, що відповідачка ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину - ОСОБА_3 , який є його рідним сином. Запис про батька дитини у Книзі реєстрації проводився за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові записані зі слів ОСОБА_1 . Також зазначав, що мати дитини не повідомляла про те, що збирається офіційно реєструвати дитину, згоди у позивача не питала. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця республіки Сірія батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зобов`язати Деснянський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в місті Києві виключити запис про батька - « ОСОБА_2 , громадянин України» та внести зміни в актовий запис №3355 від 19.11.2013, виданий Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві свідоцтво про народження ОСОБА_3 , змінивши в графі «прізвище» - « ОСОБА_3 »; записавши в графі «батько» - « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин республіки Сірія.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 січня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця республіки Сірія батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зобов`язано Деснянський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в місті Києві виключити запис про батька - « ОСОБА_2 , громадянин України» та внести зміни в актовий запис №3355 від 19.11.2013, виданий Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві в свідоцтво про народження ОСОБА_3 , змінивши в графі «прізвище» - « ОСОБА_3 »; записавши в графі «батько» - « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин республіки Сірія.

Інші відомості залишити без змін.

Зобов`язано Деснянський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в місті Києві видати нове свідоцтво про народження з урахуванням внесених змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40грн.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 , 23.02.2021 року звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що суд не з`ясував обставини справи, які мають значення для її вирішення, не врахував, що позивач знав про народження сина, та відмовився подати спільну заяву до органу РАЦСУ.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що позивач добровільно відмовився визнавати себе батьком дитини при її народженні, відповідач жодних прав позивача не порушувала. Намагаючись, визнати нібито порушене право на батьківство, позивач свідомо ухилявся від своїх обов`язків батька, право якого він намагається визнати в судовому порядку. Однак, суд не надав належної оцінки поведінки Позивача в цілому по відношенню до самої дитини, що може свідчити про неготовність його бути батьком та приймати участь в житті дитини.

Зазначає, що за відсутності поважності причин пропущення строків на звернення Позивача до суду за захистом його сімейного права та інтересу, застосування яких були викладені Позивачем у його позовних вимогах, позовні вимоги не підлягали задоволенню в повному обсязі у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Крім того, не погоджується зі зміною прізвища дитини, так як в найкращих інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , буде правильним якщо він носитиме прізвище матері « ОСОБА_3 » до досягнення відповідного віку, що визначений законом, коли він самостійно виявить бажання змінити своє прізвище на інше.

Відзив на апеляційну скаргу в строк визначений судом подано не було.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити . Крім того, пояснила, що визнання батьківства позивачу потрібно не для того, щоб стати батьком для дитини, а для узаконення перебування його на території України, як батька неповнолітньої дитини, оскільки останній не має законної реєстрації в Україні і затримується працівниками міліції за порушення міграційного законодавства.

В судовому засіданні позивач та його представник проти апеляційної скарги заперечували, просили її залишити без задоволення.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість

розгляду справи за відсутності осіб, що не з ' явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, їх представників переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог в частині визнання батьківства та відповідно внесення змін в актовий запис про народження дитини та зміну прізвища дитини, оскільки відповідачем жодних доказів на спростування вимог позову не надано.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками, оскільки ті обставини справи на які посилався позивач є недоведеними та спростовуються наявними доказами, суд порушив норми процесуального та матеріального права, а також ухвалив рішення, яке не відповідає найкращим інтересам дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Сирії, в 2011 році прибув на територію України, з 2011 року по 2014 рік ОСОБА_2 перебував на території України не легально.

Як установлено судом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 познайомились в 2011 році та проживали разом без реєстрації шлюбу, про що не заперечувалося в судовому засіданні учасниками справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, в графі мати записано: ОСОБА_1 , а в графі батько записаний: ОСОБА_2 .

Також в суді першої інстанції була допитана свідок ОСОБА_7 , яка зазначила, що працювала разом з ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 познайомилася за рік до народження ОСОБА_3 . Разом зі ОСОБА_2 забирала дитину ОСОБА_3 :та матір дитини з пологового будинку на особистому автомобілі. ОСОБА_3 забирав дитину як свою і був обізнаний, що народжений ОСОБА_1 син є його сином. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом один рік, потім ОСОБА_2 пішов від ОСОБА_1 .

Одже вищенаведені обставини справи, які були встановлені судом, повністю спростовують доводи позовної заяви в тій частині, що позивач не знав, що у нього в 2013 році народився син. Про обізнаність позивача про те, що він є біологічним батьком хлопчика підтверджують також наявні в справі фото, які свідчать про те, що останній забирав дитину з пологового будинку.

В суді апеляційної інстанції позивач підтвердив, що він знав про народження сина, не звертався до РАЦСУ з метою зазначення в актовому записі про народження сина себе батьком, оскільки з відповідачем однією сім`єю , після народження сина прожив не тривалий час.

Коли його затримала поліція в 2019 році, як іноземця, що незаконно перебуває на території України, він попросив ОСОБА_1 підтвердити, що він є батьком та привезти свідоцтво, проте остання відмовила йому та повідомила, що зареєструвала сина і він в свідоцтві батьком не значиться. Після цього він вирішив звернутись до суду.

Визнання батьківства - це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини.

Однак одного волевиявлення особи щодо визнання себе батьком певної дитини недостатньо для настання правових наслідків. Необхідно також ще й волевиявлення матері дитини, яке полягає у вираженні згоди на те, щоб чоловік був записаний батьком її дитини. Саме тому вимагається подання до органів реєстрації актів цивільного стану спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини.

Визнання батьківства с констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною.

Згідно із частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не - перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Стаття 128 СК України передбачає, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.І ст. 135 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Пунктом 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. З ст. 128 СК України приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч.І ст. 135 С К України).

Пунктом 9 вказаної постанови визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) мас ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Згідно листа від Деснянського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві на виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 21.02.2020 відповідно до якого зазначили, що за результатами проведеної перевірки виявлений актовий запис про народження ОСОБА_3 , складений відділом 19.11.2013 за №3355 на підставі якого видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 19.11.2013, відомості про батька внесені до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись з позовом, позивач посилався на те, що йому до 2019 року не було відомо, що відповідач народила сина і лише в 2019 році, йому було повідомлено, що він є біологічним батьком, а тому позивач стверджував, що відповідач порушила його право на батьківство.

Разом з тим з пояснень сторін та показів свідка, допитаного в суді першої інстанції встановлено, що прозивачу про народження його дитини відомо з 2013 року . Також встановлено, що відповідач зареєструвала сина і відомості про батька внесені на підставі ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу, не через те, що відповідач приховала від позивача його батьківство, а через те, що позивач відмовився подати спільну заяву та знаючи, що він є батько, самоусунувся, як від реєстрації дитини з зазначенням його батьком, так і від виконання своїх батьківських обов`язків.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач визнав, що він знав про своє батьківство, проте стверджував, що відповідачка йому не пропонувала реєструвати дитину. Відповідачка стверджувала, що вона хотіла зареєструвати позивача батьком, проте останній відмовився та залишив її з малолітньою дитиною без коштів для існування, що змусило її працювати та залишати малолітнього сина на сторонніх людей.

Слід зазначити, що пояснення сторін з приводу того, що їх відносини та спільне проживання тривали недовго, повністю узгоджуються між собою. З урахуванням того, що показами свідків та матеріалами справи підтверджена обізнаність позивача про народження його дитини, відповідно суд вважає, що пояснення відповідача щодо того, що позивач самоусунувся як від виконання свого обов`язку зареєструвати дитину та дати їй своє прізвище так і від виконання інших обов`язків, які повинні виконувати батьки, щодо забезпечення гармонійного розвитку дитини. В суді апеляційної існтанції як сам позивач так і його представник пояснили, що порушення прав позивачва полягає в тому, що не зазначення його батьком в свідоцтві про народження, перешкоджає останньому перебувати легально на території України, внаслідок чого його затримує поліція.

За таких обставин, апеляційний суд встановив, що відповідач жодним чином не порушувала і не порушує права позивача бути батьком. Проте останній звернувся з позовом не з метою стати батьком для неповнолітньої дитини та виконувати батьківські обов`язки щодо неї, а з метою забезпечити собі легальне перебування на території держави України.

До таких висновків суд також прийшов, врахувавши пояснення самого позивача, який підтвердив, що знаючи, що в нього народився син, він з ним бачився після того, як став проживати окремо від відповідача декілька разів. До садочку та до школи він жодного разу не приходив, незважаючи на те, що відповідачка йому не перешкоджала в спілкуванні з сином. Як пояснила відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини позивач також не надавав, незважаючи на те, що вона до нього декілька разів зверталась.

Суду не були надані будь-які докази тому, що позивач знаючи, що в нього народився син, з 2013 року вчиняв хоча б якісь заходи для того, щоб встановити своє батьківство та надати сину хоча б якусь матеріальну підтримку, а також взяти участь у вихованні дитини. З пояснень позивача та його представника достовірно встановлено, що метою подачі позову є не бажання стати батьком для дитини, а бажання вирішити свої особисті питання, щодо законності перебування в Україні.

За таких обставин, не зважаючи на те, що апеляційний суд погоджується з висновками районного суду, щодо того, що до правовідносин, сторін, які виникли не застосовується позовна давність, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів, що відповідач порушила його права бути батьком для її сина. Те, що позивач є біологічним батьком для хлопчика ніколи не оспорювалось відповдіачем. Разом з тим суд не звернув увагу на те, що задоволення позову з урахуванням вищевикладених обставин не буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки позивач на протязі 8 років, знаючи про своє батьківство не виявив жодного піклування про неї, а встанволення батьківства останньому потрібно лише для легалізації свого перебування в Україні, а не з метою виконання своїх обов`язків. Таким чином, задоволення позову не дасть можливість хлопчику отримати батьківську любов та турботу, а з огляду на діюче законодавство, щодо вирішення усіх питань щодо дитини, спільно обома батьками, лише буде спричиняти труднощі в подальшому житті дитини. (виїзд на відпочинок чи для участі в спортивних змаганнях за кордон, лише за згоди обох батьків, обрання місця проживання за спільною заявою, і тому подібне)

Суд в рішенні послався на практику Європейського Суду з прав людини, а саме: ЄСПЛ звернув увагу, що стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини (див. рішення від 22 березня 2012 року у справі «Каутзор проти Німеччини» («Kautzor v. Germany», заява № 23338/09), та від 22 березня 2012 року у справі «Аренс проти Німеччини» («Ahrens v. Germany», заява № 45071/09, § 74)).

Разом з тим, суд не врахував іншу практику того ж Європейського суду, а саме:

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судами України як джерело права.

Так, у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява

№ 31111/04, ЄСПЛ зазначав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

За обставинами даної справи з урахуванням відношення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, та з огляду на переслідувану ціль останнім, лише використати своє біологічне батьківство для забезпечення своїх прав на законне перебування в Україні, а не з метою виконувати свої батьківські обов`язки, суд приходить до висновку, що задоволення позову про встановлення батьківства не буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Батьки, які мають різні прізвища, можуть присвоїти дитині подвійне прізвище, утворене шляхом з`єднання їхніх прізвищ. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частини 5 статті 148 СК України у разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини.

Позивачем у позові не зазначено жодних обставин, які свідчать про необхідність зміни прізвища дитини, та яким інтересам дитини будуть відповідати такі зміни. Вказані обставини не встановлені також і судом під час розгляду справи.

Змінюючи прізвище дитини, суд не врахував вищенаведені вимоги Закону, відсутність згоди матері на зміну прізвища, також суд не врахував найкращі інтереси дитини, оскільки дитина проживає разом з матір`ю, на протязі восьми років мала прізвище матері, яка постійно присутня в житті дитини та надає їй як матеріальне забезпечення так і піклування та виховання. Дитина у віці восьми років позиціонує себе з прізвищем матері, і зміна такого прізвища з урахуванням віку дитини на прізвище батька, якого дитина за своє життя бачила декілька разів, може негативно вплинути на її психологічний стан.

Отже, виходячи з інтересів дитини та за відсутності обставин, які свідчать про необхідність змінити прізвище дитини, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення вказаної позовної вимоги.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З огляду на те, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, вимогам закону та інтересам дитини, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене слід стягнути з позивача на користь відповідача понесені останньою документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1152 грн. 60 к.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 439 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 січня 2021 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, Деснянський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання батьківства та про внесення змін до актового запису про народження дитини відмовити

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві ) гривні 60 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання за адресою (зі слів позивача): АДРЕСА_1 , довідка про звернення за захистом в Україні № 011752, видана Центральним міжрегіональним управління ДМС у м.Києві та Київської області.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, , місцезнаходження за адресою: м.Київ, проспект Маяковського, 21-Г.

Деснянський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (, місцезнаходження за адресою: м. Київ, проспект Маяковського, 15).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2021 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик