Справа № 209/3600/20
Провадження № 2/209/108/21
07 квітня 2021 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Байбари Г.А.,
за участі: секретаря Кулік О.О.,
представника позивачки - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , який зареєстрований у квартирі з 03 червня 2013 року.
В обґрунтування позову зазначила, що їй на підставі договору дарування від 27 січня 2020 року на праві приватної власності належить квартира по АДРЕСА_2 . Згідно довідки про склад сім`ї від 02 листопада 2020 року, в цій квартирі зареєстровані такі особи: з 23 серпня 1996 року її мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 03 червня 2013 року цивільний чоловік матері відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач, хоча і проживає в даній квартирі, але не сплачує комунальні платежі, не приймає участі в утриманні житла, не веде спільне господарство із ОСОБА_4 , взагалі квартирою не цікавиться, між ним та ОСОБА_4 постійно виникають сварки. 04 жовтня 2020 року з приводу неправомірних дій відповідача її мати зверталася до відділення поліції. Згідно відповіді начальника відділення поліції від 19 жовтня 2020 року ОСОБА_3 було винесено терміновий заборонний припис. Проте, відповідач висновків для себе не зробив, продовжив зловживати своїми права і надалі продовжує перешкоджати її матері ОСОБА_4 належним чином користуватися житлом, декілька разів виганяв її з квартири. Вона, позивачка, хвилюється за свою матір і бажає визнати зареєстрованого в квартирі відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації за місцем проживання. Вона та матір не чинили відповідачу перешкоди в користуванні жилим приміщенням. Посилаючись на ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 16, ч.1 ст. 316, ч.1 ст. 317, ст. 319, ч.1 ст. 321, ст. 379, ст. 405 ЦК України, ст. 64 Житлового Кодексу УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця поживання в Україні», ст. 263 ЦПК України, постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, вважає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є належним способом захисту її, позивачки, порушених прав. Вважає, що ОСОБА_3 втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою несплатою комунальних послуг, незацікавленістю в утриманні житлового приміщення, проявами антигромадської поведінки, а тому, вона, позивачка, як власник житла, вимушена звернутися до суду з цим позовом, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Ухвалою судді від 06 січня 2021 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву та не надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.
Виходячи з наведеного, відповідно до п.1 ч.3 ст. 223, ч.1 ст. 280, ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу в судовому засіданні за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та, зі згоди позивачки, ухвалити заочне рішення.
Представник позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_1 у вступному слові стисло виклала зміст та підстави позовних вимог ОСОБА_5 , просила позов задовольнити та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Також пояснила суду, що відповідач мешкає та зареєстрований у квартирі по АДРЕСА_2 , але не перебуває у зареєстрованому шлюбі з матір`ю позивачки ОСОБА_4 , яка також проживає та зареєстрована у вказаній квартирі. Відповідач не сплачує комунальні послуги, веде аморальний спосіб життя, не працює, зловживає разом із своєю співмешканкою ОСОБА_4 алкогольними напоями, по квартирі мається велика заборгованість за надані комунальні послуги. Позивачка також зареєстрована у спірній квартирі, але з 2019 року мешкає в місті Києві, де навчається та працює. Вона, представник, є матір`ю чоловіка позивачки, тобто ОСОБА_6 доводиться їй невісткою. Квартира по АДРЕСА_2 раніше на праві власності належала матері позивачки - ОСОБА_4 , яка в січні 2020 року подарувала квартиру своїй дочці ОСОБА_5 , бо на цьому наполягала сама позивачка, бажаючи, щоб спірна квартира залишилася їй та її дитині. Сусіди також невдоволені поведінкою відповідача та його співмешканки ОСОБА_7 ОСОБА_8 мешкає у квартирі з 2013 року, але з 2018 року по 2020 року він в квартирі не мешкав, бо відбував покарання у виді обмеження волі, а потім повернувся до квартири, де мешкає по теперішній час. Позивачка вимушена оплачувати комунальні послуги по квартирі, а відповідач ці послуги не сплачує.
Вислухавши вступне слово представника позивачки, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у справі та встановивши фактичні обставини і зміст спірних правовідносин, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка має загальну площу 34,3 кв.м., житлову площу 17,1 кв.м., що підтверджується договором дарування квартири, укладеним між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_5 , як обдаровуваним, посвідченим 27 січня 2020 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Савченко К.Є., зареєстрованим в реєстрі № 40 (а.с. 7) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 січня 2020 року (а.с. 8).
Як зазначила позивачка у позовній заяві та пояснила в судовому засіданні представник позивачки, відповідач ОСОБА_3 є співмешканцем ОСОБА_4 . Він зареєстрований та мешкає у квартирі, але не сплачує комунальні послуги, що надаються до квартири, не приймає участі в утриманні житла, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, декілька разів виганяв матір позивачки із квартири.
Таким чином, позивачка, заявляючи позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , заявляє про те, що відповідач з 2013 року постійно зареєстрований та мешкає в спірній квартирі разом з матір`ю позивачки ОСОБА_4 .
Те, що відповідач ОСОБА_3 мешкає у квартирі, не залишав спірне житлове приміщення, але зловживає алкогольними напоями, застосовував до матері позивачки ОСОБА_4 фізичне насилля та виганяв її з спірної квартири, підтвердили в судовому засіданні допитані свідки.
Так, свідок ОСОБА_11 надала показання про те, що вона мешкає по АДРЕСА_3 , знайома з позивачкою. Три або чотири роки тому назад вона бачила ОСОБА_12 з синцями на обличчі, коли та приходила до своєї матері, що мешкала по сусідству з нею, свідком, в квартирі АДРЕСА_4 . ОСОБА_13 казала, що її побив співмешканець ОСОБА_3 . ОСОБА_4 часто була з синцями, траплялося таке, що вона ночувала у під`їзді, пояснюючи це тим, що співмешканець вигнав її з квартири. ОСОБА_4 та ОСОБА_8 зловживають алкогольними напоями, мешкають у квартирі на першому поверху по АДРЕСА_5 , вона інколи бачить їх разом. Вона ніколи не була в квартирі, де мешкають ОСОБА_4 та відповідач.
Свідок ОСОБА_10 , який мешкає по АДРЕСА_6 , надав показання про те, що він знайомий з ОСОБА_14 , знає її матір ОСОБА_12 , з якою разом працював на сезонних сільськогосподарських роботах, також знайомий із ОСОБА_15 . Він інколи зустрічає ОСОБА_13 та ОСОБА_16 разом. ОСОБА_4 часто буває із слідами побиття. Вона розповідала йому, що ОСОБА_8 б`є її, душить, погрожує вбити, каже, що вб`є її та піде до в`язниці і йому буде краще. Йому відомо, що ОСОБА_8 жив з ОСОБА_17 в квартирі на першому поверсі в будинку АДРЕСА_5 . Він, свідок, бував декілька разів в цій квартирі, де вони спільно розпивали спиртні напої. ОСОБА_4 подарувала цю квартиру своїй дочці ОСОБА_18 , яка в квартирі не мешкає, а працює та проживає в місті Києві.
Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_8 , який є співмешканцем матері позивачки - ОСОБА_4 , з 2013 року зареєстрований та мешкає у квартирі по АДРЕСА_2 .
Як пояснила в судовому засіданні представник позивачки, ОСОБА_3 тимчасово не мешкав у квартирі з 2018 року по 2020 рік, бо відбував покарання у виді обмеження волі, а після звільнення із місць обмеження волі знову повернувся проживати до спірної квартири, в якій проживає по теперішній час.
Позивачка ОСОБА_5 , яка з 27 січня 2020 року є власником квартири, зареєстрована в ній, мешкала в спірному житловому приміщені до 2019 року разом із своєю матір`ю ОСОБА_4 та її співмешканцем - відповідачем ОСОБА_3 .
Вказане свідчить про те, що відповідач у 2013 році вселився в спірну квартиру та був зареєстрований в ній, як член сім`ї ОСОБА_4 , яка разом зі своєю дочкою - позивачкою ОСОБА_5 також були зареєстровані та мешкали в цій квартирі.
27 січня 2020 року ОСОБА_4 подарувала спірну квартиру позивачці, бо як вказувала в суді представник позивачки, договір дарування квартири був укладений за наполяганням позивачки, бо вона бажала, щоб квартира залишилися їй та її дітям.
Згідно пункту 1 частини першої ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Після укладення договору дарування квартири та переходу права власності на квартиру до позивачки, право власності ОСОБА_4 на квартиру припинилося, але на момент укладення договору дарування ОСОБА_4 та її співмешканець ОСОБА_3 були зареєстровані та проживали у спірній квартирі та залишилися бути зареєстрованими та проживати в житловому приміщенні, як члени сім`ї позивачки, після набуття нею права власності на нерухоме майно. Будь-які домовленості щодо зняття з реєстрації та виселення з квартири попереднього власника житла ОСОБА_4 та членів її сім`ї, договором дарування передбачені не були.
Таким чином, на момент укладення договору дарування, відповідач був членом сім`ї позивачки, бо перебував з її матір`ю у фактичних шлюбних відносинах.
Позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою по АДРЕСА_2 , оскільки вважає, що після набуття нею права власності на цю квартиру, відповідач, який постійно проживає в спірній квартирі, чинить їй перешкоди в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, бо він веде аморальний спосіб життя, не сплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла, зловживає алкогольними напоями, застосовує до її матері, яка також мешкає у спірній квартирі, фізичне та психологічне насильство, інколи виганяє матір з квартири.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються відсутність особи у житловому приміщенні та причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Проте, судом встановлено, що відповідач не втратив інтересу до спірної квартири, постійно мешкає та зареєстрований в житловому приміщенні, в якому також мешкає та зареєстрована мати позивачки, з якою відповідач перебуває у фактичних шлюбних відносинах.
У пункті 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року зазначено «Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.».
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що право позивачки, як власника нерухомого майна, не може бути захищено шляхом визнання відповідача таким, що втратив права користування спірним житловим приміщенням, бо він не залишав спірне житлове приміщення та постійно мешкає в ньому разом із членом сім`ї позивачки її матір`ю ОСОБА_4 .
Твердження позивачки про те, що відповідач не сплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла, веде аморальний спосіб життя, застосовує фізичне та психічне насильство до інших членів сім`ї позивачки, тобто систематично порушує правила співжиття, що роблять неможливими для інших проживання із ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, можуть бути підставою для припинення права проживання відповідача у належній позивачці квартирі та його виселення, у випадку підтвердження вказаних обставин належними та допустимими доказами
Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку (квартири) передбачені ст. 157 ЖК УРСР та частиною першою ст. 116 ЖК УРСР.
Виселення згідно із частиною першою ст. 116 ЖК УРСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачкою ОСОБА_5 не вірно обраний спосіб захисту свого права власності на належну їй квартиру по АДРЕСА_2 шляхом визнання відповідач таким, що втратив право користування житловим приміщенням у належній позивачці квартирі, бо її право власності могло б бути захищено шляхом позбавлення права відповідача користування житловим приміщенням та виселення з нього, за наявності відповідних для цього підстав. Проте, такі позовні вимоги позивачкою не заявлялися, а суд, згідно, ч.1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Враховуючи, що судом не встановлено наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення, таких як передбачені в ч. 2 ст. 405 ЦК Упаїни, в задоволенні позову ОСОБА_5 необхідно відмовити.
Керуючись статтями 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та зняття його з реєстрації за місцем проживання.
Повне судове рішення складено 20 квітня 2021 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання повного заочного рішення суду.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач може оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строків подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення або позивачем та іншими учасниками справи апеляційної скарги, якщо заяву та апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Г.А. Байбара.