Справа № 509/2831/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Сірман Г.В.,

за участю: представника позивача адвоката Лашкевич Д.В.,

відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Дьогтєва С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до

ОСОБА_1

про поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

01.06.2019 року позивач ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), за допомогою рекомендованого поштового відправлення № 572 від 01.06.2019 року та з описом вкладеного у поштове відправлення № 572 від 01.06.2019 року через оператора поштового зв`язку АТ «УкрПошта» звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовною заявою до своєї колишньої дружини ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) про поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в якій просив суд здійснити поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, наступним шляхом:

- визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 ідеальну частку 2(двохкімнатної) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м.,

- визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 ідеальну частку 1(однокімнатної) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.,

- визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 ідеальну частку 2(двохкімнатної) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м.,

- визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 ідеальну частку 1(однокімнатної) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказав, що 14 вересня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 310.

01 березня 2016 року Київський районний суд м. Одеси, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу № 520/12913/15-ц (суддя Васильків Олена Василівна, провадження № 2/520/110/16) за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, вирішив позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14.09.1996 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 310, які від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, - розірвати. Рішення Київського районного суду м. Одеси про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набрало законної сили 14 березня 2016 року, майновий спір про поділ спільно набутого майна у цивільній справі № 520/12913/15-ц сторонами не заявлявся і Київським районним судом м. Одеси не вирішувався.

Під час шлюбу позивачем та відповідачем було спільно придбано майно, а саме:

- житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 150,5 кв.м., житловою площею 67,8 кв.м., який під час подружнього життя був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 ;

- двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка під час подружнього життя була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 ;

- однокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., яка під час подружнього життя була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 .

З приводу наявного між сторонами спору про поділ спільно набутого майна подружжя у провадженні Біляївського районного суду Одеської області раніше знаходилась цивільна справа № 496/839/16-ц(провадження № 2/496/87/17, суддя Драніков Сергій Михайлович) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 26 січня 2018 року по цивільній справі № 496/839/16-ц зустрічний позов ОСОБА_2 був залишений без розгляду.

Іншою Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 26 січня 2018 року по цивільній справі № 496/839/16-ц первісний позов ОСОБА_1 був частково залишений без розгляду за винятком вимог про визнання за нею права власності на 1/2 частку житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_4 .

26 січня 2018 року по цивільній справі № 496/839/16-ц було проголошено Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 січня 2018 року, яким первісний позов ОСОБА_1 був частково задоволений і було визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_4 .

19 грудня 2018 року Апеляційний суд Одеської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 січня 2018 року, своєю Постановою від 19 грудня 2018 року(провадження № 22-ц/785/3992/18, головуючий суддя: Громік Руслан Дмитрович, суддя-учасник колегії: Драгомерецький Микола Миколайович, суддя-учасник колегії: Черевко Павло Миколайович) залишив апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення та залишив без змін рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 січня 2018 року по цивільній справі № 496/839/16-ц.

Постановою Касаційного цивільного суду Верховного суду від 15 квітня 2019 року (провадження № 61-2887св19, суддя-доповідач: Червинська Марина Євгенівна; член колегії: Коротун Вадим Михайлович; член колегії: Курило Валентина Панасівна) касаційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без задоволення, а Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 січня 2018 року та Постанову Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року було залишено без змін.

Вище вказані Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 26 січня 2018 року по цивільній справі № 496/839/16-ц( суддя Драніков С.М.) та Постанова Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року по цивільній справі № 496/839/16-ц( головуючий суддя: Громік Руслан Дмитрович, суддя-учасник колегії: Драгомерецький Микола Миколайович, суддя-учасник колегії: Черевко Павло Миколайович) набрали законної сили 19 грудня 2018 року після проголошення Постанови Апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року по цивільній справі № 496/839/16-ц.

Таким чином, після реалізації ОСОБА_2 свого права на апеляційне і касаційне оскарження судових рішень по цивільній справі № 496/839/16-ц, майновий спір між колишнім подружжям вирішений Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26 січня 2018 року по цивільній справі № 496/839/16-ц тільки щодо поділу житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_4 .

Отже, між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 , залишився невирішеним майновий спір щодо поділу нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме:

- 2 (двокімнатна) квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., яка під час подружнього життя сторін була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 і за яку подружжя ОСОБА_3 під час шлюбу сплатило 324132 (триста двадцять чотири тисячі сто тридцять дві) грн.,

- 1 (однокімнатна квартира), розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., яка під час подружнього життя сторін була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 і за яку подружжя ОСОБА_3 сплатило 242961 (двісті сорок дві тисячі дев`ятсот шістдесят одна) грн. 75 коп.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 не визнає квартири спільно набутим майном подружжя, позивач ОСОБА_2 звернувся за місцезнаходженням спірного нерухомого майна до Овідіопольського районного суду Одеської області із відповідним цивільним позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Разом із позовною заявою позивачем ОСОБА_2 було також подано письмову заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірні об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Бочарову А.І.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2019 року у цивільній справі № 509/2831/19 відкрито провадження та ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання.

Одночасно із відкриттям провадження іншою Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 жовтня 2019 року задоволено письмову заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову і у цивільній справі № 509/2831/19 судом вжито заходи забезпечення позову до набрання рішенням законної сили у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, шляхом накладення арешту на обидва спірні об`єкти нерухомого майна.

Також Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2020 року задоволено письмову заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Дьогтєва Сергія Гелійовича про забезпечення доказів шляхом витребування з Товариства з обмеженою відповідальністю «Руніком Стройінвест» належним чином завірених копій документів, що стосуються придбання відповідачем ОСОБА_1 2(двох) спірних квартир.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу № 509/2831/19 до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 13:00 годину 16.12.2020 року.

Позивач ОСОБА_2 про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у судових засіданнях 11.11.2019 року, 19.12.2019 року, 25.02.2020 року, 14.04.2020 року, 03.11.2020 року, 16.12.2020 року був представлений представником за адвокатським ордером адвокатом Лашкевичем Дмитром Володимировичем, крім того у судовому засіданні 16.12.2020 року позивач ОСОБА_2 був присутн1й особисто, надав власні усні пояснення, аналогічні раніше викладеним у позовній заяві, в яких повністю підтримав свій позов і наполягав на його задоволенні. Представник позивача адвокат Лашкевич Д.В. у судових засіданнях надав усні пояснення щодо заявлених позовних вимог та письмову відповідь на відзив відповідача, підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити у повному обсязі з викладених у позові підстав.

Відповідач ОСОБА_1 про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, у судових засіданнях 11.11.2019 року, 19.12.2019 року, 25.02.2020 року, 14.04.2020 року, 03.11.2020 року, 16.12.2020 року була присутня особисто, а також була представлена представником за адвокатським ордером адвокатом Дьогтєвим Сергієм Гелійовичем.

Відповідач та представник відповідача адвокат Дьогтєв С.Г. у судових засіданнях надали усні пояснення щодо заявлених позовних вимог та письмовий відзив на позовну заяву, а також письмову заяву про забезпечення доказів шляхом витребування з Товариства з обмеженою відповідальністю «Руніком Стройінвест» належним чином завірених копій документів, що стосуються придбання спірних квартир, в яких заявлений цивільний позов ОСОБА_2 категорично не визнали та просили відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених в усних поясненнях відповідача та у письмовому відзиві відповідача на позовну заяву і у письмовій заяві відповідача про забезпечення доказів.

Повне невизнання позовних вимог ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Дьогтєв С.Г. обґрунтовують пропуском позивачем ОСОБА_2 3 (три) річного строку загальної позовної давності для заявлення позовних вимог про поділ всього нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а також тим, що одна з двох квартир, що підлягає поділу, а саме 1 (однокімнатна) квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., взагалі є особистою власністю відповідача ОСОБА_1 , оскільки була отримана відповідачем як дарунок від її матері ОСОБА_4 .

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 вересня 1996 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, було видане свідоцтво про шлюб, серії НОМЕР_3 , та було зроблено актовий запис № 310.

01 березня 2016 року Київський районний суд м. Одеси, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу № 520/12913/15-ц(суддя Васильків Олена Василівна, провадження № 2/520/110/16) за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, вирішив позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14.09.1996 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 310, які від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей, - розірвати. Рішення Київського районного суду м. Одеси про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набрало законної сили 14 березня 2016 року, майновий спір про поділ спільно набутого майна у цивільній справі № 520/12913/15-ц сторонами не заявлявся і Київським районним судом м. Одеси не вирішувався.

Оскільки обставини укладення сторонами шлюбу та його розірвання є такими, що встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 березня 2016 року у цивільній справі № 520/12913/15-ц, що набрало законної сили 14 березня 2016 року, вони не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини, в силу вимог ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України.

Таким чином, моментом розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є 14 березня 2016 року.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області по цивільній справі № 496/839/16-ц від 26 січня 2018 року(суддя Драніков С.М.), яке набрало законної сили 19 грудня 2018 року після його касаційного перегляду 15 квітня 2019 року, в порядку поділу спільно набутого майна подружжя було визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 150,5 кв.м., житловою площею 67,8 кв.м.(який під час подружнього життя сторін був придбаний та одноосібно зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 ).

Оскільки ці обставини визнаються та не оспорюються обома сторонами, встановлені Рішенням Біляївського районного суду Одеської області по цивільній справі № 496/839/16-ц від 26 січня 2018 року(суддя Драніков С.М.), яке набрало законної сили 19 грудня 2018 року, вони також не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини, в силу вимог ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України і ч.1 ст.82 ЦПК України.

Також судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_2 , одноосібно зареєструвала на праві власності за собою наступні об`єкти житлової нерухомості:

- 2 (двокімнатна) квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., вартістю 324132(триста двадцять чотири тисячі сто тридцять дві) грн., яка під час подружнього життя сторін була одноосібно зареєстрована на праві власності за відповідачем ОСОБА_1 що підтверджується наданими обома сторонами і наявними в матеріалах цивільної справи № 509/2831/19 копіями складеного російською мовою «Дополнительное соглашение от 25.09.2014 г. к Договору купли-продажи имущественных прав № Р221 от 29.11.2013г.»;

- 1 (однокімнатна) квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., вартістю 242961(двісті сорок дві тисячі дев`ятсот шістдесят одна) грн. 75 коп., яка під час подружнього життя сторін була одноосібно зареєстрована на праві власності за відповідачем ОСОБА_1 що підтверджується наданими обома сторонами і наявними в матеріалах цивільної справи № 509/2831/19 копіями складеного російською мовою «Дополнительное соглашение от 03.10.2014 г. об уступке по Договору купли-продажи имущественных прав № Р 361 от 12.12.2012г.», за яким відповідач ОСОБА_1 набула всі права та обов`язки покупця по Договору купли-продажи имущественных прав № Р 361 от 12.12.2012г.

Крім вище вказаних Додаткових угод до Договорів купівлі-продажу майнових прав (засвідчені копії яких надані обома сторонами і які знаходяться в матеріалах цивільної справи № 509/2831/19), факт одноосібної реєстрації права власності на вище вказані спірні квартири лише за відповідачем ОСОБА_1 ще в період її подружніх стосунків з позивачем ОСОБА_2 до їх офіційного розірвання 14 березня 2016 року підтверджують надана позивачем Інформаційна довідка № 155501463 від 07.02.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна(квартири АДРЕСА_5 ) та надана позивачем Інформаційна довідка № 155501378 від 07.02.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна(квартири АДРЕСА_6 ), а також надана позивачем копія Технічного паспорту на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_5 , виготовленого станом на 07.07.2015 року ТОВ «Центр технічної інвентаризації та оформлення нерухомості», та надана позивачем копія Технічного паспорту на однокімнатну квартиру АДРЕСА_6 , виготовленого станом на 01.10.2014 року ТОВ «Центр технічної інвентаризації та оформлення нерухомості».

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що надані позивачем ОСОБА_2 копії вище вказаних Додаткових угод до Договорів купівлі-продажу майнових прав, копії Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, та копії Технічних паспортів на обидві спірні квартири під час усього розгляду цивільної справи № 509/2831/19 жодним чином не оспорюються відповідачем ОСОБА_1 , відповідачем ОСОБА_1 не заявлено жодних сумнівів з приводу їх достовірності, а тому надані позивачем ОСОБА_2 копії приймаються судом згідно ст.ст.76 80, 95 ЦПК України як належні, достатні, допустимі та достовірні письмові докази, які згідно ч.11 ст.83 ЦПК України не викликають жодних сумнівів, та підтверджують обставини, які не підлягають додатковому доказуванню згідно приписів ч.1 ст.82 ЦПК України, оскільки визнаються всіма учасниками цивільної справи № 509/2831/19.

Також судом досліджені надані позивачем ОСОБА_2 копії письмових доказів, які підтверджують особисту грошову участь позивача ОСОБА_2 у придбанні вищевказаних спірних квартир ще в період його подружніх стосунків з відповідачем ОСОБА_1 до офіційного розірвання їх шлюбу судом 14 березня 2016 року, а саме:

- копія друкованої Розписки від 11 грудня 2012 року про отримання позивачем ОСОБА_2 в борг від ОСОБА_5 160 000(сто шістдесят тисяч) гривень для сплати внеску на придбання 1 (одно) кімнатної квартири в ЖМ «Радужний»,

- копія друкованої Розписки від 27 листопада 2013 року про отримання позивачем ОСОБА_2 в борг від ОСОБА_6 165 000 (сто шістдесят п`ять тисяч) гривень для купівлі двокімнатної квартири в ЖМ «Радужний».

Судом встановлено, а також визнається позивачем ОСОБА_2 та жодним чином не оспорюється відповідачем ОСОБА_1 , що на даний час вище вказані обидві друковані Розписки існують лише в копіях, оскільки оригінали обох цих Розписок були знищені позикодавцями у зв`язку із поверненням особисто ОСОБА_2 обох позик 11 грудня 2015 року та 24 листопада 2014 року відповідно.

Цей факт підтверджують надані позивачем до суду копії власноручної письмової Розписки ОСОБА_6 від 24 листопада 2014 року та власноручної письмової Розписки ОСОБА_5 від 11 грудня 2015 року, які під час усього розгляду цивільної справи № 509/2831/19 жодним чином не оспорюються відповідачем ОСОБА_1 , а також відповідачем ОСОБА_1 не заявлено жодних сумнівів з приводу їх достовірності , а тому надані позивачем ОСОБА_2 копії всіх вище вказаних Розписок приймаються судом згідно ст.ст.76 80, 95 ЦПК України як належні, достатні, допустимі та достовірні письмові докази, які згідно ч.11 ст.83 ЦПК України не викликають жодних сумнівів, та підтверджують обставини, які не підлягають додатковому доказуванню згідно приписів ч.1 ст.82 ЦПК України, оскільки визнаються всіма учасниками цивільної справи № 509/2831/19 і ніким не оспорюються.

Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що:

- дати отримання позик, які вказані у Розписках від 11 грудня 2012 року (на однокімнатну квартиру) та від 27 листопада 2013 року (на двохкімнатну квартиру) передують датам укладання Договорів купівлі-продажу майнових прав № Р 361 от 12.12.2012 р. (на однокімнатну квартиру) та № Р221 от 29.11.2013 р. (на двохкімнатну квартиру) відповідно,

- вказані у Розписках від 11 грудня 2012 року (на однокімнатну квартиру) та від 27 листопада 2013 року (на двохкімнатну квартиру) цілі отримання позик узгоджуються з предметом укладених в подальшому Договорів купівлі-продажу майнових прав № Р 361 от 12.12.2012 р. (на однокімнатну квартиру) та № Р221 от 29.11.2013 р. (на двохкімнатну квартиру) відповідно,

- вказані у Розписках від 11 грудня 2012 року (на однокімнатну квартиру 160 000 грн.) та від 27 листопада 2013 року (на двохкімнатну квартиру 165 000 грн.) суми позичених позивачем ОСОБА_2 грошових коштів складають не менше половини ціни, яку вказано в укладених в подальшому Договорах купівлі-продажу майнових прав № Р 361 от 12.12.2012 р. (на однокімнатну квартиру 242 961 грн. 75 коп.) та № Р221 от 29.11.2013 р. (на двохкімнатну квартиру 324 132 грн.) відповідно.

Тому суд вважає, що копія друкованої Розписки від 11 грудня 2012 року та копія друкованої Розписки від 27 листопада 2013 року у своїй сукупності та взаємозв`язку із власноручною письмовою Розпискою ОСОБА_6 від 24 листопада 2014 року та власноручною письмовою Розпискою ОСОБА_5 від 11 грудня 2015 року одночасно підтверджують факт повернення обох позик особисто позичальником ОСОБА_2 , і підтверджують той факт, що позивач ОСОБА_2 брав позики саме на придбання 1 (однокімнатної) квартири в ЖМ «Радужний» і на придбання 2(двокімнатної) квартири в ЖМ «Радужний», а отже під час шлюбу із відповідачем ОСОБА_1 позивач ОСОБА_2 приймав особисту грошову участь у придбанні обох квартир в ЖМ «Радужний», які зараз зареєстровані за відповідачем ОСОБА_1 , а отже обидві спірні квартири в ЖМ «Радужний» є спільно набутим майном подружжя, яке підлягає обов`язковому поділу в рівних частках між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 .

При цьому суд також враховує надані позивачем ОСОБА_2 :

- копію Висновка № 10/2019 будівельно-технічного експертного дослідження від 19 лютого 2019 року про відсутність технічної можливості поділу 2 (двохкімнатної) квартири АДРЕСА_5 , в натурі між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 в рівних частках по 1/2 за кожним,

- копію Висновка № 11/2019 будівельно-технічного експертного дослідження від 19 лютого 2019 року про відсутність технічної можливості поділу 1 (однокімнатної) квартири АДРЕСА_6 , в натурі між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 в рівних частках по 1/2 за кожним.

Свого часу Верховний Суд України в п.14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» від 22 грудня 1995 року, роз`яснив судам, що «квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.»

Системний аналіз вище наведених норм матеріального права свідчить про те, що без проведення судової будівельно-технічної експертизи з метою доведення подільності/чи неподільності спільно набутого майна та з метою з`ясування варіантів можливостей реального поділу між сторонами спільно набутого майна, неможливо визнавати за кожним з подружжя право власності на ідеальну частку в нерухомому спільно набутому майні, так як зазначені вимоги будуть юридично хибними, містимуть принципові протиріччя та будуть такими, що виключатимуть одне одного, а саме поділ майна, у відповідності до ч. 3 ст. 372, ч. 2 ст. 367 ЦК України, передбачає припинення відносин спільної власності та у відповідності до ч. 1 ст. 71 СК України, поділ майна в натурі. Але умовою для поділу спільно набутого майна має виступати не тільке бажання співвласника, а й фактична подільність речі, тобто можливість поділити майно в натурі без втрати цільового призначення.

Крім того, рівність прав кожного із подружжя та володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, яка висвітлена в п. 25 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України, щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Тому суд вважає, що надання позивачем ОСОБА_2 копій Висновків будівельно-технічних експертних дослідженнь до суду відповідає вимогам ст.ст. 95, 102 ЦПК України, оскільки ці висновки зроблені судовим експертом Чорною Юлією Петрівною(свідоцтво №1351 від 29.05.2009 р.,продовжено до 19.02.2019 р.) на замовлення позивача ОСОБА_2 з метою подальшого доведення у суді факту неподільності спільно набутого із відповідачем майна подружжя в натурі та з метою подальшого вирішення спору у суді і проведення поділу спільно набутого із відповідачем ОСОБА_1 майна подружжя відповідно до ідеальних часток, враховуючи принцип рівності часток подружжя у спільно набутому майні.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що надані позивачем ОСОБА_2 копії вище вказаних Висновків будівельно-технічних експертних досліджень про відсутність технічної можливості поділу обох спірних квартир в натурі під час усього розгляду цивільної справи № 509/2831/19 жодним чином не оспорюються відповідачем ОСОБА_1 , також відповідачем ОСОБА_1 не заявлено жодних сумнівів з приводу їх достовірності , а тому надані позивачем ОСОБА_2 копії цих Висновків від 19 лютого 2019 року за № 10/2019 і за № 11/2019 приймаються судом згідно ст.ст. 76 80, 95, 102 ЦПК України як належні, достатні, допустимі та достовірні письмові докази, які згідно ч. 11 ст. 83 ЦПК України не викликають жодних сумнівів, та підтверджують обставини, які не підлягають додатковому доказуванню згідно приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України, оскільки визнаються всіма учасниками цивільної справи № 509/2831/19.

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.ч. 1 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України і ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому належну вмотивованість судового рішення необхідно розглядати як самостійну вимогу, яка не є тотожною вимогам законності й обґрунтованості.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях вказує на те, що при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлений законом (рішення у справах: «Walchli v. France» від 26 липня 2007 року, «ТОВ «Фріда» проти України» від 8 грудня 2016 року).

Європейський суд з прав людини також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвіссарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року).

Крім того, загальні вимоги до змісту судового рішення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14. Згідно з п. п. 11 та 12 постанови у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу згідно ст. 68 СК України не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

З роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Не належать до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування(п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Пунктом 30 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України і ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

На пріоритетному значенні презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, неодноразово наголошував також Верховний Суд у численних правових позиціях, висловлених Верховним Судом у багатьох своїх Постановах.

Так, Верховний Суд у Постанові від 07 лютого 2018 року по цивільній справі № 654/5243/14-ц, скасовуючи Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 26.01.2016 та рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 30.09.2015, висловив правову позицію, в якій зазначив, що, цитую: «суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17.».

Також, Верховний Суд у Постанові від 27 лютого 2019 року по цивільній справі № 755/4757/16-ц, скасовуючи Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 7.12.2016 та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20.08.2018, висловив правову позицію, в якій зазначив, що, цитую: «У ст. 60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК.

У ч. 1 ст. 70 СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постановах ВС від 6.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 5.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц.

У зв`язку із цим районний суд помилково застосував правову позицію ВСУ, викладену в його постанові від 7.09.2016 у справі №6-801цс16, про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, не звернувши уваги на норми сімейного права та змінену в подальшому правову позицію ВСУ.

При цьому відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю Особи 2 підтверджує, що в судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно їй, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні.».

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 21 листопада 2018 року по цивільній справі № 372/504/17, скасовуючи Рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2017 року, також висловила правову позицію, в якій зазначила, що, цитую: «У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.».

Крім того, Верховний Суд у Постанові від 24 червня 2020 року по цивільній справі № 742/2501/16-ц зробив правовий висновок про те, що: «Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.»

Отже, суд дійшов висновку про те, що незважаючи на те, що обидві спірні квартири, які розташовані за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, «Радужний» масив, ж/масиву «Ульянівка», у будинках АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 , були оформлені в період шлюбу на ім`я відповідача ОСОБА_1 , вони обидві є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 .

Відповідачем ОСОБА_1 не спростовано правовий статус означених спірних квартир, як об`єктів спільної сумісної власності, зустрічний позов до позивача ОСОБА_2 про визнання спірних квартир особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_1 у встановлений судом та законом п`ятнадцятиденний строк протягом усього розгляду цивільної справи № 509/2831/19 відповідачем ОСОБА_1 не заявлявся, будь-яке судове рішення у іншій справі про визнання спірних квартир особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_1 відсутнє, будь-яких інших належних і допустимих доказів на спростування відповідачем факту набуття майна під час спільного проживання із позивачем ОСОБА_2 та, відповідно, на спростування презумпції спільності права власності на майно, набуте під час спільного шлюбу сторін, відповідач ОСОБА_1 протягом усього розгляду цивільної справи № 509/2831/19 не надала.

Також жодна із сторін протягом усього розгляду цивільної справи № 509/2831/19 не надала згоди на присудження грошової компенсації і не вчинила дій щодо звернення до суду з позовом про припинення права особи на частку у спільному майні та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Стосовно доводів відповідача проти заявленого позову, які наведені відповідачем ОСОБА_1 в усних поясненнях відповідача та у письмовому відзиві відповідача на позовну заяву і у письмовій заяві відповідача про забезпечення доказів, суд зазначає наступне.

Момент, з якого шлюб вважається припиненим у разі його розірвання, залежить від порядку розірвання шлюбу. Якщо шлюб розривається у позасудовому порядку, моментом його розірвання є день реєстрації розірвання шлюбу відповідним органом РАЦС (ч.1 ст.114 СК України). Якщо шлюб розривається у судовому порядку, моментом його розірвання є день вступу в силу рішення суду (ч.2 ст.114 СК України).

Як встановлено судом, моментом розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є 14 березня 2016 року відповідно до Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 березня 2016 року по цивільній справі № 520/12913/15-ц (суддя Васильків Олена Василівна, провадження № 2/520/110/16) про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таку ж думку висловив і Верховний Суд України у правовій позиції по цивільній справі № 6-80цс17 в Постанові від 13.03.2017 року, вказавши, що Перебіг позовної давності починається від дня, коли саме особа, а не її представник, у тому числі і прокурор, довідалася про порушення свого права.

Не менш важливим є правовий висновок Верховного Суду України, викладений у Постанові від 29 жовтня 2014 року по цивільній справі № 6-152цс14, стосовно застосування судами ч.1 ст. 261 ЦК України, оскільки, за змістом цієї норми, на думку Верховного Суду, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Також і в пункті 15 у абзаці 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб. Розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що «Початок позовної давності для вимог про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (ст. ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України).»

Таким чином, вказаними нормами закону встановлено, що поки не буде порушено право одного з подружжя - співвласника на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, строк позовної давності не розпочинається. Аналогічний правовий висновок зробив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй Ухвалі від 30.11.2016 року по цивільній справі № 632/2472/15-ц, якою було скасовано рішення Апеляційного суду Харківської області від 28.03.2016 року і залишено в силі Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про поділ майна подружжя (шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири, як спільно набутого майна подружжя), де суд касаційної інстанції погодився з тим, що «початок позовної давності для вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя обчислюється від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивач є співвласником квартири і таке право є непорушним, просто у даній ситуації його частка чоловіка у спільному майні подружжя є прихованою. Представник позивач зазначив, що позивач звернувся до суду одразу після того, як відповідач у серпні 2015 року звернулася до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням спірної квартири, при цьому не вказавши що він є її співвласником. І це суд вважає таким, що заслуговує на увагу. Право власності складається із права володіння, користування та розпорядження, а своїми діями ОСОБА_2 фактично оспорює та не визнає права власності ОСОБА_1 на квартиру. Тому, строк позовної давності не пропущено, адже він почав свій перебіг з дати отримання копії позовної заяви про визнання позивача таким, що втратив право користування квартирою.»

Таким чином, застосування позовної давність тривалістю у три роки до вимог про поділ майна подружжя ОСОБА_3 є можливим, тільки якщо позов про поділ майна подружжя поданий після розірвання шлюбу, при цьому позовна давність обчислюється виключно від дня, коли один з подружжя - позивач ОСОБА_2 дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, оскільки сам по собі факт розірвання шлюбу між подружжям жодним чином не може порушити права жодного з подружжя на спільне майно.

«Порушення права» - це момент, коли між колишніми чоловіком і дружиною виникає спір стосовно спільно набутого майна і один з членів колишнього подружжя позбавляє іншого його законного права користування цим майном.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України в Постанові від 06 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13 початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Усталена практика Європейського суду з прав людини (яку, згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує як джерело права) також зазначає, що механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права(пп.62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Аналогічний правовий висновок про те, що відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається з моменту порушення права одного із співвласників іншим, а не датою розірвання шлюбу був зроблений у правових позиціях у Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, у Постанові Верховного Суду у справі № 203/304/17 від 06 листопада 2019 року, у Постанові Верховного Суду у справі № 682/735/18 від 06 листопада 2019 року.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності при поділі майна подружжя, суд має врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а саме з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

У випадку з подружжям ОСОБА_3 , строк позовної давності у колишнього чоловіка (позивача) почав відраховуватися, коли його колишня дружина відповідач ОСОБА_1 вперше відмовила позивачеві у вільному доступі до обох спірних квартир. Саме з цього часу позивач ОСОБА_2 не міг користуватися квартирою, яка належала спільно йому і його дружині.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи № 509/2831/19, що вперше про порушення своїх майнових прав співвласника на спільно набуте нерухоме майна подружжя позивач ОСОБА_2 зміг дізнатись і дізнався тільки на початку червня 2016 року (тобто ще до подання ним зустрічної позовної заяви в рамках розгляду у Біляївському районному суді Одеської області цивільної справи № 496/839/16-ц і задовго до залишення цієї зустрічної позовної заяви без розгляду Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 26 січня 2018 року по цивільній справі № 496/839/16-ц), коли особисто зітнувся з фактом того, що його колишня дружина відповідач ОСОБА_1 одноосібно, всупереч волі позивача ОСОБА_2 змінила двері у обох квартирах, які були придбані сторонами у сумісному шлюбі за адресою АДРЕСА_9 , чим обмежила йому доступ до цих квартир.

Цей факт підтверджують наступні письмові докази:

- копія повідомлення позивача ОСОБА_2 у Овідіопольський ВП ГУНП в Одеській області, яке було зареєстроване до ЖЄО № 5764 від 15.06.2016 року,

- копія наданої позивачу ОСОБА_2 з цього приводу письмової відповіді з Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області від 25.06.2016 року за № 18/4197 з рекомендацією звернутись з цього приводу до суду,

- подальше звернення позивача ОСОБА_2 до Біляївського районного суду Одеської області по цивільній справі № 496/839/16-ц із письмовою Заявою від 29 червня 2016 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на зареєстровану на ім`я власника ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_10 »,

- копія Ухвали Біляївського районного суду Одеської області від 30 червня 2016 року по цивільній справі № 496/839/16-ц про відмову ОСОБА_2 у накладенні арешту на зареєстровану на ім`я власника ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_10 »(у зв`язку із відсутністю з боку ОСОБА_2 заявленого позову до ОСОБА_1 ).

Оскільки надані позивачем ОСОБА_2 копії вище вказаних письмових документів під час усього розгляду цивільної справи № 509/2831/19 жодним чином не оспорюються відповідачем ОСОБА_1 , також відповідачем ОСОБА_1 не заявлено жодних сумнівів з приводу їх достовірності , а тому надані позивачем ОСОБА_2 копії цих письмових документів приймаються судом згідно ст.ст. 76 80, 95 ЦПК України як належні, достатні, допустимі та достовірні письмові докази, які згідно ч. 11 ст. 83 ЦПК України не викликають жодних сумнівів, та підтверджують обставини, які не підлягають додатковому доказуванню згідно приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України, оскільки визнаються всіма учасниками цивільної справи № 509/2831/19.

Крім того, зміст вище вказаних документів вже відомий сторонам раніше, як учасникам цивільної справи № 496/839/16-ц у Біляївському районному суді Одеської області.

Отже, для заявлення вимог про поділ спільно набутого із відповідачем ОСОБА_1 майна подружжя відлік позовної давності для позивача ОСОБА_2 розпочався тільки на початку червня 2016 року, тобто не раніше 01 червня 2016 року, коли позивач ОСОБА_2 вперше зіткнувся з діями відповідача ОСОБА_1 , які свідчили про невизнання відповідачем прав позивача на спільно набуті у сумісному шлюбі квартири за адресою АДРЕСА_9 .

Також судом встановлено та підтверджується матеріалами цивільної справи № 509/2831/19, що 01 червня 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Овідіопольського суду із цивільним позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, про що свідчать поштова накладна № 572 від 01.06.2019 року та Опис вкладеного у поштове відправлення № 572 від 01.06.2019 року.

Отже, суд робить висновок, що позивач ОСОБА_2 звернувся до Овідіопольського суду із цивільним позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в межах 3 (три) річного строку загальної позовної давності.

Також суд вважає неспроможними доводи відповідача ОСОБА_1 про отримання в дар від своєї матері ОСОБА_4 на підставі складеного російською мовою «Дополнительного соглашения от 03.10.2014 г. об уступке по Договору купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.» 1 (однокімнатної) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., і визнання цієї спірної квартири особистою власністю відповідача ОСОБА_1 .

Досліджуючи зміст складеного російською мовою «Дополнительного соглашения от 03.10.2014 г. об уступке по Договору купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.», за яким відповідач ОСОБА_1 набула в подальшому право власності на спірну квартиру, судом з`ясовано, що в означеному «Дополнительном соглашении от 03.10.2014 г. об уступке по «Договору купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.» у пунктах 1.1 , 1.2, 1.3 чітко та недвозначно встановлено, що Сторона-2 ( ОСОБА_1 ) приймає на себе права та обов`язки Сторони-1 ( ОСОБА_4 ), і стає Стороною-1 по « Договору купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.», укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» і Стороной-1 ( ОСОБА_4 ), та зобов`язується здійснювати замість Сторони-1 ( ОСОБА_4 ) всі права та обов`язки Сторони-1( ОСОБА_4 ) по «Договору купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.».

Також згідно положень «Договору купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.»(копія якого надана відповідачем ОСОБА_1 разом із відзивом на позов), раніше укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» і ОСОБА_4 , ОСОБА_4 є Покупцем майнових прав на квартиру та має всі права та обов`язки Покупця , а отже відповідач ОСОБА_1 набула всі права та обов`язки Покупця по Договору купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.

Крім того, п. 7.1.2. «Договору купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.», укладеного між ТОВ «Руніком Стройінвест» і ОСОБА_4 , передбачав, за згодою ТОВ «Руніком Стройінвест», тільки право Покупця майнових прав на передачу третій особі виключно своїх прав та обов`язків(тобто виключно прав та обов`язків Покупця майнових прав за Договором купівлі-продажу майнових прав № Р361 от 12.12.2012р.), але ніяк не право Покупця майнових прав самостійно створити для третьої особи права та обов`язки Обдарованого чи право Покупця майнових прав перетворити самостійно «Договор купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.» на «Договор дарения имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.»

Таким чином, суд вважає, що внаслідок укладеного з дозволу ТОВ «Руніком Стройінвест» між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_1 «Дополнительного соглашения от 03.10.2014 г. об уступке по Договору купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.», відповідач ОСОБА_1 набула всі права та обв`язки саме Покупця і саме за «Договором купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.» придбала, як Покупець, спочатку майнові права на спірну 1 (однокімнатну) квартиру, а потім саме як Покупець отримала Свідоцтво про право власності на спірну однокімнатну квартиру і забезпечила, саме як Покупець за договором купівлі-продажу майнових прав № Р361 от 12.12.2012р., реєстрацію за собою права власності на спірну однокімнатну квартиру.

Адже за змістом пункту 6.3. «Договора купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.» тільки Покупець за цим Договором зобов`язаний самостійно забезпечити отримання Свідоцтва про право власності на квартиру і подальшу реєстрацію права власності на квартиру .

Крім того, для дарування майнового права законом встановлені певні обов`язкові особливості щодо форми правочину, який має бути укладений у простій письмовій формі. Вимога про просту письмову форму договору дарування є обов`язковою, оскільки законом, а саме ч. 3 ст. 718 ЦК України прямо передбачено, що Договір дарування майнового права укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.

Таким чином, законом не передбачений договір дарування майнових прав в усній формі, а також не передбачено укладання договору дарування майнових прав шляхом підписання між Дарувальником та Обдарованим письмової Угоди про переведення від Дарувальника на Обдаровану особу прав та обов`язків Покупця за Договором купівлі-продажу майнових прав.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 своїм власноручним підписом в складеному російською мовою «Дополнительном соглашении от 03.10.2014 г. об уступке по Договору купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.» свідомо підтвердила, що вона, ОСОБА_1 є саме Покупцем майнових прав на спірну однокімнатну квартиру саме за «Договором купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.» і в подальшому отримала Свідоцтво про право власності на спірну однокімнатну квартиру і зареєструвала за собою право власності саме як Покупець спірної 1(однокімнатної) квартири , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд також звертає увагу на той факт, що у доданому до Відзиву відповідача від 28.10.2019 року на позовну заяву власноручному письмовому Запиті відповідача ОСОБА_1 до ТОВ «Руніком Стройінвест» від 28 жовтня 2019 року сама відповідач ОСОБА_1 визначає виключно себе саму власником обох спірних квартир та у абзаці четвертому свого Запиту зазначає про те, що «Зазначені квартири придбані мною у ТОВ «Руніком Стройінвест» на підставі договорів придбання майнових прав № Р 221 від 29.11.13р. (перша) та Р 361 від 12.12.12р. (друга, на підставі уступки від ОСОБА_4 ).»

А отже, всі доводи відповідача ОСОБА_1 щодо отримання майнових прав у дарунок від своєї матері жодним чином не ґрунтуються на законі і суперечать існуючим письмовим документам і спростовуються самим відповідачем ОСОБА_3 та її матір`ю ОСОБА_9 (зокрема, укладеним між ними обома та ТОВ «Руніком Стройінвест» «Дополнительным соглашением от 03.10.2014 г. об уступке по Договору купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.») та їх власноручними підписами в «Дополнительном соглашении от 03.10.2014 г. об уступке по Договору купли-продажи имущественных прав № Р361 от 12.12.2012г.».

Крім того, зустрічний позов до позивача ОСОБА_2 про визнання спірної 1 (однокімнатної) квартири особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_1 протягом усього розгляду цивільної справи № 509/2831/19 відповідачем ОСОБА_1 не заявлявся, будь-яке судове рішення у іншій справі про визнання спірної 1(однокімнатної) квартири особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_1 відсутнє, будь-яких інших належних і допустимих доказів на спростування факту набуття майна під час спільного проживання із позивачем ОСОБА_2 та, відповідно, на спростування презумпції спільності права власності на майно, набуте під час спільного шлюбу сторін, відповідач ОСОБА_1 протягом усього розгляду цивільної справи № 509/2831/19 не надала.

Також протягом усього розгляду цивільної справи № 509/2831/19 відповідачем ОСОБА_1 не заявлялись позовні вимоги до ОСОБА_4 про визнання «Додаткової угоди від 03.10.2014 р. про поступку по Договору купівлі-продажу майнових прав № Р361 від 12.12.2012 р.» удаваним чи фіктивним правочином, будь-яке судове рішення у іншій справі про визнання «Додаткової угоди від 03.10.2014 р. про поступку по Договору купівлі-продажу майнових прав № Р361 від 12.12.2012 р.» удаваним чи фіктивним правочином на даний час відсутнє.

Тому суд констатує, що заперечення відповідача ОСОБА_1 зводяться до того, що відповідач вільно, на власний розсуд і в порушення чинного законодавства хибно тлумачить зміст укладених договорів всупереч нормам матеріального права і всупереч самим умовам укладених договорів з метою ухилення від поділу спільно набутого майна подружжя.

В контексті набуття відповідачем ОСОБА_1 саме прав та обов`язків Покупця майнових прав на спірну 1 (однокімнатну) квартиру, здійснення платежів попереднім покупцем ОСОБА_4 не має правового значення, оскільки не спростовує презумпцію спільного набуття сторонами спірної 1 (однокімнатної) квартири під час зареєстрованого шлюбу.

Таким чином, аналізуючи наведені норми закону і надані сторонами пояснення та письмові документи, враховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а також враховуючи те, що жодною із сторін не заявлена вимога про визнання спірного майна особистою приватною власністю і що жодною із сторін не заявлена вимога виділу в натурі її частки у спільному майні, неможливість поділу спірних квартир в натурі підтверджена висновками будівельно-технічного експертного досліджень і не оспорюється жодної із сторін, суд дійшов висновку, що 2 (двохкімнатна) квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., і 1(однокімнатна) квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м., є такими, що придбані сторонами під час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу між сторонами в ідеальних частках з урахуванням принципу рівності часток подружжя.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач ОСОБА_2 , як на підставу своїх позовних вимог, знайшли своє доказове підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд, оцінюючи належність, достовірність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з засад виваженості та справедливості, вважає цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, повністю обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим останній підлягає задоволенню в повному обсязі.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки позивач ОСОБА_2 , як інвалід ІІ-ої групи безстроково, був звільнений від сплати судового збору під час подання позову та під час подання заяви про забезпечення позову згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та п. 6 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача на користь держави. Загальний розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь держави складає 6055,14 грн. (5670,94 грн. за подання у 2019 році до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, в розмірі 1 відсоток ціни позову 567093,75 грн.+384,20 грн. за подання у 2019 році до суду фізичною особою заяви про забезпечення позову).

Керуючись ст.ст.141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - задовольнити повністю.

Здійснити поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, наступним шляхом:

- визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 ідеальну частку 2 (двохкімнатної) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 ідеальну частку 1(однокімнатної) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 ідеальну частку 2(двохкімнатної) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 ) право власності на 1/2 ідеальну частку 1(однокімнатної) квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 37,5 кв.м., житловою площею 15,9 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в сумі 6055,14 грн.

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після розгляду справи апеляційним судом і прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя А.І.Бочаров