Номер провадження: 22-ц/813/4575/21
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участі секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» адвоката Зауліної Ольги Григорівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ТОВ "Відродження" про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку майна, мотивуючи це тим, що з 1991 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. 25.11.1993 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом, вести спільне господарство та спільний бюджет. В період спільного сумісного проживання у сторін народилася друга дитина. 23 липня 2006 року сторони знову зареєстрували шлюб. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 18 липня 2017 року визнано фіктивним розірвання шлюбу, яке було зареєстроване Київським районним у м.Одесі Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 25.11.1993 року, актовий запис № 1190. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 20 листопада 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

Позивач зазначає, що під час спільного сумісного проживання, сторони набули спільне майно, зокрема земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок за цією самою адресою.

У зв`язку з тим, що відповідач відмовляється мирним шляхом вирішити питання щодо поділу майна, позивач звернулася з цим позовом до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано, що земельна ділянка, площею 543 кв.м. та житловий будинок, загальною площею 349,3 кв. що розташовані в АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 вищезазначеної земельної ділянки та житлового будинку. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір у розмірі 10 373 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» адвокат Зауліна Ольга Григорівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2019 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ТІПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам не відповідає.

Постановляючи оскаржуване судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що за час перебування у шлюбі, сторони набули майно: земельну ділянку, площею 543 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , та яка належить ОСОБА_2 ; житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 349,3 кв.м, який складається з літ. А - житлове: І поверх: 1 - коридор, 10,2 кв. м., 2 - гараж, 26,8 кв. м., 3 санвузол -6,4 кв. м., 4 котельна -17,3 кв. м, хол гостина -106,2 кв. м, 6 - веранда -18,8 кв. м, II поверх - 7 житлова, 48,4 кв. м, 8 - санвузол 9,1 кв. м, 9 кабінет -14,9 кв. м, 10 -сходова площадка -21,5 кв. м, 11 - гардеробна, 6,5 кв. м, 12 - санвузол, 10,1 кв. м, 13 - житлова, 53,1 кв. м, № 1-2 - огорожа, який належить на підставі права власності ОСОБА_2 . При цьому з 2002 року по 2006 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за гроші з продажу спільного майна - квартири АДРЕСА_2 , та також спільні, отримані в наслідок праці, будували спірний будинок. У 2006 році зазначений житловий будинок було добудовано.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Судом встановлено, що:

-з 08 червня 1991 року сторони: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 25 листопада 1993 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу сері НОМЕР_1 видане повторно 04 березня 2017 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1190;

- ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дитина - дочка ОСОБА_3 ;

-після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продовжували проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, взаємні права та обов`язки, купували майно за спільні кошти;

-в період сумісного проживання після розірвання шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим 22 грудня 2004 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції, батьками якого зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

-зазначені факти встановлені у рішенні Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року у цивільній справі № 520/5749/17;

-згідно зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 виданому 23 червня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрували шлюб 23 липня 2006 року, про що в книзі реєстрації шлюбу 23 червня 2006 року зроблено відповідний актовий запис № 980;

-до 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали у зареєстрованому шлюбі у спірному будинку;

-рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 листопада 2010 року шлюб між сторонами розірвано;

-з квітня 2012 року ОСОБА_1 проживає за адресою спірного майна;

-рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року визнано фіктивним розірвання шлюбу, яке було зареєстровано Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 25 листопада 1993 року, актовий запис № 1190.

Враховуючи встановлені у справі обставини та виходячи зі змісту позовної заяви, предметом спору є земельна ділянка та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

До позовної заяви про поділ майна було додано кредитний договір укладений 13.07.2007 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , зі змісту якого вбачається, що останній отримав кредит у розмірі 250 000 доларів США під іпотеку - земельну ділянку та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Також до позовної заяви додано договір про відступлення права вимоги ПАТ «ОТП Банк» на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 18.03.2011 року за кредитним та забезпечувальними договорами.

Проте незважаючи на це, суд першої інстанції відкривши провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частку майна залучив до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», права та інтереси якого розглядом цієї справи не зачіпаються і не вирішивши питання про залучення ТОВ «ОТП Факторинг Україна», як діючого кредитора та іпотекодержателя.

При таких обставинах та враховуючи, що апелянт в апеляційній скарзі посилається на те, що він як діючий кредитор та іпотекодерждатель не був належним чином залучений до участі у справі, рішення суду першої інстанції в розумінні ч. 3 ст. 376 ЦПК України не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи власне судове рішення, колегія суддів виходить з такого.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, в обґрунтування заявлених вимог про поділ майна подружжя, позивач посилалася на спільне проживання з відповідачем у зареєстрованому шлюбі однією сім`єю, надавши в якості підтвердження рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року, яким встановлений факт такого спільного проживання після розірвання шлюбу у 1993 році, яке визнано судом фіктивним. Крім того, позивач вказала, що спірна земельна ділянка та будинок були придбані за кошти, які були отримані від продажу спільного майна подружжя: квартири АДРЕСА_2 , а також за спільні кошти, отримані в наслідок праці.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 5.1 договору іпотеки від 13.07.2007 року з подальшими доповненнями у вигляді додаткових договорів, ОСОБА_2 гарантує, що він є одноособовим власником і відсутні будь-які права третіх осіб на дане майно. Також іпотекодавець підтвердив, що обтяження предмету іпотеки не буде порушувати права та інтереси інших осіб, в тому числі малолітніх, неповнолітніх дітей та інших осіб, яких іпотекодавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором. Відсутні малолітні чи неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки. Відповідно до застереження, що міститься в договорі іпотеки Іпотекодержатель уклав цей договір, покладаючись на заяви, гарантії і зобов`язання, зроблені іпотекодавцем у п. 5.1 цього договору. У разі, якщо у будь-який час протягом дії цього договору будь-які з зазначених заяв, гарантій і зобов`язань являються такими, що не відповідають дійсності, це вважатиметься наданням недостовірної інформації Іпотекодержателю з метою укладення цього договору.

Відповідно до договору поруки від 13.07.2007 року за повноту та своєчасність виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором виступає ОСОБА_1 .

Таким чином ОСОБА_1 не могла не знати про існування забезпечення кредитного договору у вигляді іпотеки - спірної земельної ділянки та будинку і що ОСОБА_2 забезпечуючи даним майном виконання зобов`язань за кредитним договором, вказав про відсутність будь-яких прав третіх осіб на дане майно, а також що обтяження предмету іпотеки не буде порушувати права та інтереси інших осіб, в тому числі малолітніх, неповнолітніх дітей та інших осіб, яких іпотекодавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором і що відсутні малолітні чи неповнолітні діти, які мають право користування предметом іпотеки.

Втім, ОСОБА_1 , ані як особа, яка, як вона вказує проживала в даний період з відповідачем однією сім`єю в якості дружини, ані як поручитель за кредитним договором, який укладено ОСОБА_2 протягом 10 років не виявляла будь-якої ініціативи з приводу спростування заяв та гарантій ОСОБА_2 , як одноосібного власника нерухомого майна, що передано ним в іпотеку і про відсутність будь-яких прав інших осіб на дане майно.

Позов про те, що розірвання шлюбу у 1993 році було фіктивним і що сторони продовжили проживання однією сім`єю ОСОБА_1 заявлений у 2017 році - вже після того, як ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося у 2014 році до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, на час перегляду справи в апеляційному порядку вбачається, що постановою Одеського апеляційного суду від 07.10.2020 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 липня 2017 року скасовано та постановлено нове рішення по суті спору, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Київського районного у місті Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання розірвання шлюбу фіктивним відмовлено.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_2 зокрема у період 2000-2006 року, коли ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку у зареєстрованому шлюбі.

Судове рішення, яким був би встановлений факт спільного проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства у вказаний період між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до справи не додано.

Крім того, з витягу про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірне майно, вбачається, що останній набув право власності на підставі рішення господарського суду Одеської області від 16.05.2005 року у справі № 30/146-05-4117 від 16.05.2005 року за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до приватного підприємства «Едмар» про розірвання договору оренди і визнання права власності.

В подальшому в межах господарського судочинства ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та СПД ОСОБА_5 намагалися скасувати за нововиявленими обставинами рішення господарського суду Одеської області від 16.05.2005 року.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.06.2016 року встановлені такі обставини:

-ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.01.2012р. заяву ФОП ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами прийнято до провадження;

- ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.01.2012 року аналогічну заяву ФОП ОСОБА_2 від 16.01.12 року про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду від 16.05.2005 року повернуто заявнику, оскільки з 15.01.12 року набула чинності нова редакція ст.113 ГПК України, відповідно до якої заява про перегляд судового рішення з підстави наявності істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, може бути подана не пізніше трьох років з дня набрання судовим рішенням господарського суду законної сили;

-01.02.2012 року до канцелярії Господарського суду Одеської області надійшла заява від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 /далі - ФОП ОСОБА_5 / про залучення її до справи в якості третьої особи з самостійними вимогами, в якій вона просила з посиланням на договір з позивачем від 14.03.2001 року та на ст.ст.328, 334, 525, 526, 620, 651 ЦК України у позові ФОП ОСОБА_2 відмовити, задовольнити її позов та визнати за нею право власності на право на житловий будинок загальною площею 332,8 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 543 кв.м, що складається з: літ.А - житлове: І- поверх: 1.коридор площею 6,5 кв.м; 2. гараж площею 26,8 кв.м; 3. санвузол площею 6,4 кв.м; 4.котельна площею 17,3 кв.м; 5.хол -гостина- 93,4 кв.м; 6. веранда- 18,8 кв.м; II поверх: 7. житлова 48,4 кв.м; 8. санвузол площею 9,1 кв.м; 9. кабінет площею 14,9 кв.м; 10. сходова площадка площею 21,5 кв.м; 11 .гардеробна площею 6,5 кв.м; 12. санвузол площею 10,1 кв.м; 13.житлова площею 53, 1 кв.м; №1-2 - огорожа, за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому позовна заява нею до суду не подавалася;

-ухвалою Господарського суду Одеської області від 02 лютого 2012 року /суддя Рога Н.В./ заяву третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ФОП ОСОБА_5 прийнято до розгляду та об`єднано її розгляд з позовною заявою ФОП ОСОБА_6 в одну справу;

-рішенням Господарського суду Одеської області від 24 лютого 2012 року (суддя Рога Н.В.) заяву ФОП ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення від 16.05.2005р. задоволено; останнє скасовано; у задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 відмовлено повністю; позовну заяву ФОП ОСОБА_5 задоволено; визнано за нею право власності на вище перелічене нерухоме майно та стягнуто з ФОП ОСОБА_2 та ПП „Підприємство інвалідів „Едмар на користь ФОП ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору у розмірі по 5060 грн. з кожного. Рішення мотивоване тим, що відповідно до договору від 14.03.2001 року ФОП ОСОБА_2 придбав земельну ділянку та здійснив забудову житлового будинку на ній за кошт ФОП ОСОБА_5 , але зобов`язання перед нею за договором не виконав, тому останній належить право власності на житловий будинок загальною площею 332,8 кв.м, розташований на земельній ділянці площею 543 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ;

-ФОП ОСОБА_2 намагався переглянути зазначене рішення від 24.02.12 року за нововиявленими обставинами та 03.07.2012 року подав до канцелярії Господарського суду Одеської області відповідну заяву, в якій просив визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 332,8 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 543 кв. м. в АДРЕСА_1 з підстав відсутності боргових зобов`язань перед ОСОБА_5 і знаходження спірного об`єкту та земельної ділянки, на якій він розташований, в іпотеці за договором №РМL-500/098/2007 від 13.07.2007р., що ним укладений з Закритим акціонерним товариством /далі- ЗАТ/ "ОТП БАНК", про що він не мав змоги повідомити суду, оскільки йому не було відомо про розгляд попередньої його заяви по суті;

-зазначену заяву прийнято судом до розгляду ухвалою від 06.07.12 року;

-27.07.2012 року до місцевого суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про залучення її в якості третьої особи до розгляду справи, оскільки Київським районним судом м.Одеси розглядається її позовна заява з вимогою до ОСОБА_2 щодо встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на цей же житловий будинок, у задоволені якого судом відмовлено через його необґрунтованість та невідповідність суті розглядаємої заяви;

-ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.08.2012 року у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_2 про перегляд рішення від 24.02.2012 року за нововиявленими обставинами відмовлено, оскільки обставини, на які посилався заявник, не можна вважати нововиявленими;

-в подальшому ОСОБА_1 в апеляційному порядку оскаржувалися рішення Господарського суду Одеської області від 16.05.05 року та від 24.02.201 року, але ухвалами Одеського апеляційного господарського суду від 02.08.2013 року., 05.09.2013р. та 04.11.2013 року апеляційні скарги поверталися з різних підстав /п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України, ст. 91 ГПК України, п. 4 ч. 1 ст. 97 ГПК України/ і перегляд справи в апеляційному порядку не відбувся;

-04.05.2016 року до канцелярії Одеського апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю /далі-ТОВ/ ОТП Факторинг Україна на ухвалу господарського суду від 02.02.12 року та на рішення від 24.02.2012 року.

В якості обставин, на які посилалися сторони відповідно до наданих ними документів вбачається, що спірна земельна ділянка набута, а спірний будинок збудований ОСОБА_2 за рахунок коштів та будівельних матеріалів ФОП ОСОБА_5 , що підтверджується договором, актами передачі коштів та поясненнями представника ОСОБА_2 , а також розпискою СПД ОСОБА_5 про повернення їй Полторацьким 208 000 доларів США.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.06.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ОТП Факторинг Україна задоволено, ухвалу від 02.02.2012 року та рішення Господарського суду Одеської області від 24.02.2014 року у справі № 30/146-05-4117 скасовано. У задоволенні заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про перегляд рішення господарського суду Одеської області від 24.02.2012 року по справі № 30/146-05-4117 за нововиявленими обставинами - відмовлено, рішення господарського суду Одеської області від 16 травня 2005 року залишено без змін.

Таким чином, з встановлених обставин, досліджених доказів та оглянутих судових рішень вбачається, що придбання земельної ділянки та будівництво будинку з подальшим набуттям права власності за рішенням господарського суду Одеської області здійснювалося ОСОБА_2 протягом 2001-2005 років не у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 і не за рахунок їхніх спільних коштів від продажу спільного майна - квартири АДРЕСА_2 та не за рахунок коштів отриманих внаслідок праці ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, немає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частку майна.

Таким чином, апеляційна скарга представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» адвоката Зауліної Ольги Григорівни підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частку майна.

На піставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» адвоката Зауліної Ольги Григорівни - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ТОВ "Відродження" про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частку майна - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 21.04.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова