КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи 363/233/19
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/148/2021
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі: Кемському В.В.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивачів - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - Дьякова Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Вишгородського районного суду Київської області Чіркова Г.Є.,

у цивільній справі № 363/233/19 за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про встановлення сервітуту.

в с т а н о в и л а :

У січні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили встановити безстроковий, платний (0,04% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок), обтяжених сервітутом (до проведення нормативної грошової оцінки земельних ділянок - 4% від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Київській області) щорічно в строк до 1 вересня) земельний сервітут на земельних ділянках з кадастровими номерами :34:266:0158, :34:266:6047, :34:266:6003, що знаходяться на території Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області та належать на праві власності ОСОБА_3 , з правом проходу, проїзду на велосипеді, транспортному засобі по наявних шляхах, що проходять через вказані земельні ділянки, в тому числі право проїзду для підвозу особистого майна, будівельних матеріалів, устаткування, тощо та вивезення відходів і будівельного сміття та право прокладання та експлуатації підземних комунікацій (інженерних мереж) відповідно до належним чином оформленої проектної документації.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що позивачі є власниками земельних ділянок з кадастровими номерами :34:266:0134;:34:266:0436, :34:266:0119; :34:266:0126, :34:266:0155, :34:266:0006, :34:266:0099, :34:266:0167, :34:266:0117; :34:266:0100, :34:266:0098, :34:266:0437, проїзд до яких пролягає по земельних ділянках відповідача.

Оскільки відповідач відмовляється в добровільному порядку укласти договір на встановлення земельного сервітуту, для забезпечення своїх потреб (власників по утриманню майна) вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 подали апеляційні скарги, за результатами розгляду яких просили рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представником відповідача адвокатом Дьяковим Д.Ю. подано відзив на апеляційні скарги, в якому він просив скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів, викладених в скарзі. Вказуючи при цьому на те, що наведені скаржниками доводи щодо необ`єктивності та упередженості суду першої інстанції є ніщо іншим, як суб`єктною оцінкою та незгодою скаржників з процесуальним рішенням головуючого судді з приводу можливості розгляду справи за відсутності сторони відповідача. Намагаючись ввести суд в оману, посилаються на неіснуючу постанову Верховного Суду у справі № 539/1427/18 ( в Єдиному державному реєстрі судових рішень, за вказаним номером, міститься лише судовий наказ). У позивачі наявні пульти для відкриття центральних воріт до території кооперативу для забезпечення їм вільного та безперешкодного проходу та проїзду до своїх земельних ділянок, по існуючих шляхах. Відтак відсутні будь-які перешкоди. Відповідач не створює перешкод для проходу чи проїзду через земельні ділянки щодо яких позивачі намагаються установити сервітут. Зазначені ділянки не перекриті жодними перепонами ( шлагбаум, ворота, тощо). Не зазначили про такі перешкоди і позивачі.

У судовому засіданні представник позивачів - адвокат Антонов О.М. та позивач ОСОБА_1 підтримали доводи апеляційних скарг, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник - адвокат Дьяков Д.Ю. заперечували проти доводів апеляційних скарг, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися, у силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Так у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 (позивач) на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :34:266:0134 площею 0,24 га, з цільовим призначенням для іншого сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області.

ОСОБА_6 (позивач) на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :34:266:0126 площею 0,3030 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться на території Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області.

ОСОБА_7 (позивач) на праві приватної власності належать земельні ділянки з кадастровими номерами :34:266:0099, площею 0,3588 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва; :34:266:0167, площею 0,0240 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва; :34:266:0098, площею 0,36 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва; :34:266:0437, площею 0,12 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що знаходяться на території Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області.

ОСОБА_1 (позивач) на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :34:266:0436, площею 0,24 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що знаходиться на території Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області.

ОСОБА_8 (позивач) на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :34:266:0155, площею 0,2318 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться на території Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області.

ОСОБА_10 (позивач) на праві приватної власності належить земельні ділянки з кадастровими номерами :34:266:0117, площею 1,2818 га, з цільовим призначенням для садівництва, :34:266:119, площею 0,7519 га, з цільовим призначенням для садівництва, :34:266:0006, площею 1,2000 га, з цільовим призначенням для садівництва, що знаходиться на території СТ «Мрія» Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області.

ОСОБА_9 (позивач) на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :34:266:0100, площею 0,12 га, з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, що знаходиться на території Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належать земельні ділянки з кадастровими номерами :34:266:0158, площею 0,4879 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, :34:266:6047, площею 0,8135 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва та :34:266:6003, площею 0,0511 га, з цільовим призначенням для колективного садівництва,що знаходяться на території Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належних, допустимих та достатніх доказів того, що позивачам з боку відповідача чиняться перешкоди в проході, проїзді, прокладанні комунікацій, тощо по фактичних шляхах до належних їм на праві приватної власності земельних ділянок суду не подано.

Посилання представника позивача на можливість виникнення таких перешкод в майбутньому суд до уваги не приймав, з урахуванням того, рішення має бути наслідком чинного правового регулювання і не може визначати правовідносини між сторонами на майбутнє.

Факт не укладання між відповідними сторонами цивільно-правових угод з приводу користування землями для проїзду відповідно до рішення загальних зборів обслуговуючого кооперативу «СТ «Мрія-1» від 13 травня 2018 року, з огляду на засади цивільного законодавства - свободи договору (ст. 3, 627 ЦК України), підставою для задоволення цього позову за встановлених умов і фактично склавшихся між сторонами правовідносин, за відсутності ознак порушення прав позивачів, бути не може. Так як право позивачів на користування земельними ділянками, які належать на праві власності відповідачу, для цілей передбачених ст. 99 ЗК України, ніким не обмежено.

При цьому судом також зазначалось, що хоча проїзд по земельних ділянках відповідача є найбільш зручним, в суді з наданих схем, креслень, наявних мап, тощо не доведено, що вказаний проїзд є єдиним можливим проїздом до земельних ділянок позивачів.

Насамперед визначальним є те, що як встановлено по справі, позивачі не мають жодних перешкод в задоволенні своїх потреб землекористувачів, а лише тільки не згодні бути членами кооперативу, для потреб якого облаштовано проїзди (проходи) по земельних ділянках відповідача.

Зазначене в своїй сукупності виключає наявність передбаченої положеннями ст. 401 ЦК України основної передумови для встановлення сервітуту - неможливості задоволення потреб землекористувачів іншим способом.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Доводами апеляційної скарги є посилання на необ`єктивність суду, а саме: порушення розумних строків розгляду справи ( не поважність неявки представників відповідача, а відтак невстановленість підстав відкладення розгляду, що свідчить про зловживання відповідачем своїми процесуальними правами; суд вказував та заспокоював представника відповідача, який не був задоволений відповіддю представника позивача на поставлене питання, висловлюванням на його адресу, що позивачі не довели, що їм створюються перешкоди в доступі до ділянок). Скаржники вважали, що дані порушення є самостійними процесуальними підставами для скасування рішення суду.

Колегія суддів вважає, що дані доводи апеляційних скарг не можуть бути підставою для скасування судового рішення з урахуванням того, що вказані скаржниками обставини є суб`єктивною оцінкою дій суду пов`язаних з питаннями розгляду справи за неявки відповідача та його представників.

Судом першої інстанції з аналогічних підстав було розглянуто відвід головуючому судді в справі та правомірно вказано про його необґрунтованість з урахуванням положень ч.4 ст. 36 ЦПК України, так як незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення чи окрема думка судді в інших справах, висловлена публічна думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Також скаржниками в апеляційних скаргах вказувалося на не взяття судом першої інстанції до уваги того, що факти визнані сторонами не переоцінюються. Відповідачем не заперечувалося наявність бетонної огорожі за всім периметром кооперативу, що спростовує висновок суду щодо недоведеності позивачами можливості обслуговування своїх ділянок у інший менш обтяжливий спосіб. Відповідач не використовує земельні ділянки за встановленим цільовим визначенням, відсипала ділянки повністю для користування суто для проїзду, погодилась та за власною волею також надала для користування членам кооперативу ( згідно протоколу від 13 травня 2020 року). Вважали, що за таких обставин, суд не розглянув можливості встановлення сервітуту на певний строк, на період дії рішення від 13 травня 2020 року, яким було визначено порядок на право користування проїздом за позивачами на підставі цивільної угоди, що саме з огляду на належність ділянок відповідачу за правовою конструкцією зводиться до сервітуту для осіб, які не є членами.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так, ст.98 Земельного Кодексу (далі - ЗК) України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно зі ст.ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ст. 402 ЦК України).

Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені ст. 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обмеження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь яким іншим способом.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 133/305/17-ц (провадження № 61-12458св19).

Не визнаючи заявлені позовні вимоги відповідач вказувала на те, що земельні ділянки сторін розташовані на території котеджного містечка, обслуговуючого кооперативу «СТ «Мрія-1» Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області, який огороджено парканом, а проїзд на територію цього містечка до окремих ділянок та будинків здійснюється по існуючих шляхах частково облаштованих на земельних ділянках, які належить їй на праві власності. На території кооперативу загалом розташовано близько 60-ти земельних ділянок. Тринадцять власників земельних ділянок, включаючи відповідача, є членами обслуговуючого кооперативу. Інші вісім власників, зокрема позивачі по справі, відмовилися від вступу до кооперативу. Земельних ділянок загального користування спеціально призначених для проходу чи проїзду на території кооперативу ніколи не існувало. Самі власники земельних ділянок визначили фактичний порядок проїзду по своїх власних земельних ділянках та за кошти членів кооперативу встановили навколо нього паркан, облаштували дороги та побудували міст над каналом. Не дивлячись на те, що позивачі участі в благоустрою кооперативу не приймали, останнім були видані пульти для відкривання центральних воріт до території кооперативу для забезпечення їм вільного та безперешкодного проходу та проїзду до своїх земельних ділянок, по існуючих шляхах, які фактично належать на праві власності іншим особам і в тому числі відповідачці.

13 травня 2018 року на загальних зборах засновників обслуговуючого кооперативу «СТ «Мрія-1» вирішили доручити голові кооперативу підготувати для власників земельних ділянок та будинків, які не погодилися вступити до асоційованих членів, інші альтернативні варіанти, у тому числі на умовах цивільно-правого договору, щодо їх безпосередньої участі у витратах на постачання електроенергії, послуг охорони, вивозу сміття, користування об`єктами інфраструктури, тощо, згідно чинного законодавства України. Однак домовленості з позивачами так і не дійшли. Разом з тим зазначала, що це не вплинуло на їх порядок користування дорогами, яких не позбавлено можливості вільно по них проїжджати.

На думку колегії суддів, матеріали справи не містять також доказів того, що відповідач чинить перешкоди позивачам для проходу чи проїзду через свої земельні ділянки.

Колегія суддів вважає, що позивачі ні в ході розгляду справи в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі не надано суду доказів на підтвердження тієї обставина, що при зверненні до відповідача про встановлення сервітуту позивачі отримали відмову останньої з приводу домовленості з цього питання.

Хоча у відповідності до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому слід зазначити, що направлена у жовтні 2018 року позивачами на адресу відповідача пропозиція укласти договір про встановлення безстрокового, платного земельного сервітуту, з посиланням на відсутність іншої можливості проїзду та проходу до своїх ділянок окрім як через земельні ділянки відповідача, була повернута без вручення за закінченням терміну зберігання згідно повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 368, 372, 374,375, 381 -384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: