Провадження №2/522/1671/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси:

в складі: головуючої судді Домусчі Л. В.,

за участі секретаря судового засідання - Лисенко А.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третіх осіб - АБ «УКГАЗБАНК», Старшого державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Саламаха Вадима Володимировича, ОСОБА_4 , про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», старшого державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Саламаха Вадима Володимировича, про визнання права власності.

Позовні вимоги були обґрунтовані наступним.

Позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Шкляруком З.М. (реєстровий номер 1346), належала квартира АДРЕСА_1 . Між ПАТ «АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 27 березня 2008 року був укладений кредитний договір №87-08 П, за яким останньому був наданий кредит в розмірі 110 000,00 доларів США у строк до 26 березня 2035 року. В забезпечення виконання зобов`язань був укладений договір іпотеки, згідно якого в іпотеку була передана вищевказана квартира.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси 27 квітня 2011 року в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Укргазбанк» в розмірі 131 373,94 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Вказував, що 16 березня 2012 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений попередній договір купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до якого ОСОБА_1 придбав у відповідача вказану квартиру за 67 000 долю США. Строк укладення основного договору був визначений сторонами - 2місяці. Зазначав, що на виконання умов попереднього договору позивач сплатив відповідачу 2 500 дол. США (під час укладення попереднього договору) та 2000 дол. США (05 квітня 2012 року). 19 липня 2012 року відповідач уклав із банком додаткову угоду до кредитного договору №87-08П, на підставі якої в Державному реєстрі прав на нерухоме майно була знята заборона відчуження (іпотеки) - вказаної квартири АДРЕСА_1 , і ОСОБА_1 за ОСОБА_2 здійснив погашення заборгованості перед банком у розмірі 4800 дол. США. У той же день 19.07.2012 року ОСОБА_1 прийняв, а ОСОБА_2 передав ключі від спірної квартири та документи на квартиру. Вказував, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2017 року було знято арешт та заборону на відчуження нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 .

Однак, до цього часу договір купівлі-продажу нотаріально посвідчений не був, та відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань, посилаючись то на командировки, то на відсутність коштів на нотаріальне посвідчення договору.

Окрім того, через недовгий час на квартиру знову були накладені обтяження, зокрема постановою про арешт майна боржника Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 24.05.2018 року (ВП № 47192736); постановою про арешт майна боржника Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 13.11.2017 року (ВП № 23224315).

Посилаючись на те, що придбавши спірну квартиру належним чином, отримавши її від продавця, сплативши за неї кошти, він тим самим позбавлений права належним чином зареєструвати за собою право власності, а тому вимушений звернутись до суду з дійсним позовом.

Ухвалою суду від 18.06.2018 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору, позовну заяву залишено без руху.

До суду 20.06.2018 року надійшла позовна заява, викладена у новій редакції, згідно якої недоліки викладені в ухвалі суду від 18.06.2018 року були усунені позивачем (а.с.37-40, т.1).

Ухвалою суду від 25.06.2018 року її прийнято до провадження та ухвалено розглядати у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

31.08.2018 року сторони у засідання не з`явились, розгляд відкладено на 29.10.2018 року

29.10.2018 року суддя перебувала у відпустці, у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 10.12.2018 року.

10.12.2018 року сторони не з`явились, суд відклав розгляд справи на 21.01.2019 року.

21.01.2019 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача,через неявку інших сторін по справі.

11.03.2019 року розгляд справи був відкладений на 15.04.2019 року з метою з`ясування доказів та обставин щодо предмета спору.

В підготовче судове засідання 15.04.2019 року сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Від представника позивача Грози І. В. надійшла заява про відкладення розгляду справи, однак суд відмовив у її задоволенні виходячи з строків проведення підготовчого засідання по справі та кількості вже відкладених засідань.

Ухвалою суду від 15.04.2019 року по справі було закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду на 13.06.2018 року.

У судове засідання призначене на 13.06.2019 року ОСОБА_1 не з`явився, представник позивача Гроза І. В. надала суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з її хворобою.

У судове засідання з`явилася представник АБ «Укргазбанк» - Бондар І.В., який просив визнати неповажною неявку позивача у судове засідання, також вважав за необхідне залучити власника квартири до участі у спорі.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, на місці ухвалив: розглянувши заяву представника ОСОБА_4 адвоката Дячука П.М. та враховуючи, що власником спірної квартири є ОСОБА_4 , залучити його до участі у справі в якості 3-ої особи на боці відповідача без самостійних вимог щодо предмета спору, згідно ст.53 ЦПК України відкласти розгляд справи на 24.07.2019 року для сповіщення нового учасника справи та у зв`язку із хворобою представника позивача, надати час ОСОБА_4 строк на подачу пояснень по справі.

У судове засідання призначене на 24.07.2019 року ОСОБА_1 та його представник Гроза І. В. не з`явилися, представник позивача Гроза І. В. через канцелярію суду надала суду заяву про витребування доказів, в якій просила витребувати у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни ( АДРЕСА_3 ) належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 14.06.2019 року, за яким ТОВ «Радник плюс» продало приміщення АДРЕСА_1 та належним чином завірені копії всіх документів, які були підставою для укладання зазначеного договору. Також просила зазначену заяву розглянути за відсутністю представника позивача.

У судове засідання з`явилася представник АБ «Укргазбанк» - Бондар І.В., яка зазначила, що підготовче засідання по справі завершено, справу вже призначено до розгляду по суті, також зазначила, що представник позивача неодноразово просила відкласти розгляд справи, крім того вона не позбавлена права звернутися до суду з новим позовом. Також Бондар І.В. зазначила, що ОСОБА_1 в спірній квартирі не проживає, а здавав її в оренду.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час і місце судового засідання були сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Ухвалою суду від 24.07.2019 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено у зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 16.10.2019 року.

На виконання ухвали суду від 24.07.2019 року до суду 06.09.2019 року були надані відповідні документи (а.с.188-214).

16.10.2019 року розгляд справи відкладений на 18.11.2019 року за клопотанням сторін для ознайомлення з матеріали справи.

18.11.2019 року розгляд справи був відкладений на 04.02.2020 року у зв`язку з відсутністю доказів щодо належного сповіщення відповідача та третіх осіб державного виконавця та ОСОБА_4 .

У судовому засіданні 04.02.2020 року були присутні представник позивача адвокат Гроза І.В. та представник АБ «УКГАЗБАНК» - адвокат Недзельська О.І..

Інші учасники процесу були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому з огляду на строки розгляду справи та положення ч.1 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив проводити судове засідання за відсутності відповідача ОСОБА_2 , та третіх осіб: старшого державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Саламаха Вадима Володимировича та ОСОБА_4.

Представник позивача у судовому засіданні заявила два клопотання:

-з приводу залучення співвідповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_4 , з посиланням на те, що остання на теперішній час є власником квартири, якої стосується спір;

- з приводу витребування доказів, а саме:

1. з Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області копію матеріалів ВП №54868891 від 16.10.2017 року, що перебували у провадженні Саламахи В.В. ;

2.з АБ«УКГАЗБАНК» (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 16-22) належним чином завірені копії всіх матеріалів кредитної справи (з договорами, додатками до них та квитанціями про погашення боргу) за кредитним договором №87-08П від 27.03.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ АБ «Укргазабанк», в забезпечення якого було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 ;

3. із ДП «Сетам» матеріали проведених торгів по квартирі АДРЕСА_1 за ВП №54868891 від 16.10.2017 року Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, боржник ОСОБА_2 .

Представник банку заперечували проти клопотань, їх вирішення залишила на розсуд суду.

Ухвалою суду від 04.02.2020 року залучено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_4 , у якості співвідповідача до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб АБ «УКГАЗБАНК», Старшого державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Саламаха Вадима Володимировича, ОСОБА_4., про визнання права власності.

ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву (а.с.133-137) просила суд відмовити у повному обсязі у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб - АБ «УКРГАЗБАНК», Старшого державного виконавця Першого Приморського відділу Державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Саламаха Вадима Володимировича, ОСОБА_4 про визнання права власності. Також, ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву просила суд стягнути з позивача судові витрати, які відповідач поніс і які очікує понести, в зв`язку із розглядом справи, в сумі 20 000 гривень, що є витратами на професійну правничу допомогу.

Витребувано у АБ «УКГАЗБАНК» (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 16-22) належним чином завірені копії кредитного договору №87-08П та іпотечного договору від 27.03.2008 року, укладених між ОСОБА_2 та ПАТ АБ «Укргазабанк», та укладених до них додаткових угод, а також виписку по рахунку коштів та довідку щодо наявної суми заборгованості, а також заяву щодо видачу готівки ОСОБА_1 від 19.07.2012 року про отримання коштів із каси банку на суму 362654, 01 грн. та квитанцію №6073_5 від 19.07.2012 року про сплату коштів на суму 48000 дол. США в касу ПАТ АБ «Укргазабанк» від імені ОСОБА_2 .

Зобов`язано виконавця надати інформацію до Приморського районного суду м. Одеси до «14» квітня 2020 року.

В останньому судовому засіданні 14.04.2021 року були присутні представники відповідача ОСОБА_3 адвокат Бобрешова С.А. та адвокат Савенко Л.А., які заперечували проти вимог та просили відмовити.

Інші учасники процесу були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.

Представником позивача - адв. Грозою І.В. 14.04.2021 року до суду було подано клопотання щодо відкладення розгляду справи із посилання на те, що вона перебуває на лікування та не може з`явитись до судового засідання. Також розглянути можливість проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Суд, згідно ст..222, ч.2 ст.212 ЦПК України відмовив у задоволенні клопотання, оскільки таке клопотання не подано в передбачений ч.2 ст.212 ЦПК України строк завчасно , тобто за 5 днів до засідання і копія якого не було надіслано іншим учасникам справи,та враховуючи другу неявку представника, та тривалість розгляду справи, ухвалив розглядати справу у відсутність представника позивача на підставі наявних в справі доказів.

Інші учасники процесу поважність причин неявки суду не повідомили та жодних клопотань до суду не заявляли.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Отже, зважаючи на строки розгляду справи, а також належне сповіщення сторін, зважаючи на те, що сторона позивача була сповіщена про час та місце судового засідання завчасно, поважність причин неявки не підтверджена належним чином; клопотання щодо проведення судового засідання у відповідності до ст. 212 ЦПК України має подаватись завчасно, суд відхилив клопотання представника позивача та прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторони позивача та третіх особі, сповіщених належним чином.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий №1346 від 27 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Шклярук З.М., відповідачу ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_1 .

Між ПАТ «АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 27 березня 2008 року був укладений кредитний договір №87-08 П, за яким останньому був наданий кредит в розмірі 110 000,00 доларів США у строк до 26 березня 2035 року. В забезпечення виконання зобов`язань був укладений договір іпотеки, згідно якого в іпотеку була передана вищевказана квартира.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси 27 квітня 2011 року в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Укргазбанк» в розмірі 131 373,94 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу №335645 про проведення електронних торгів, які відбулися 29.05.2018 року, переможцем зазначених торгів став ОСОБА_4 , якому передано у приватну власність двохкімнатну квартиру № 24, загальною площею 41,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 за 896850.00 грн.

У подальшому, відповідно до договору купівлі-продажу від 14.06.2019 року за №1096, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., ТОВ «РАДНИК ПЛЮС» в особі директора ОСОБА_4 передало у приватну власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач, на підтвердження своїх вимог щодо права власності на відповідну квартиру, надав до суду аркуш із печатним текстом, стверджуючи, що це є попередній договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_8 16 березня 2012 року, в якому зазначено, що позивач сплатив відповідачу суму у розмірі 67 000,00 доларів США із припискою від 05 квітня 2012 року, де зазначено про додатковий аванс в розмірі 2000,00 доларів США.

Надані до суду копія розписки від 19 липня 2012 року, яка укладалась між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , заява від 19 липня 2012 року про видачу готівки ОСОБА_1 із каси ПАТ «Альфа-банк», квитанція №6073_5 від 19 липня 2012 року про сплату ОСОБА_2 певної суми грошових коштів до ПАТ «Укргазбанк», лист ПАТ «Укргазбанк» №504/04/0719/1649 від 19 липня 2012 року - не мають жодних юридичних підстав для переходу права власності майна від одного до іншого, а лише свідчать про наявність міжособистісних домовленостей між ними та не являються доказами на підтвердження намірів отримати майно у власність.

Відповідно до норм ст. 635 ЦК України суть попереднього договору полягає в тому, що його сторони зобов`язуються в майбутньому укласти основний договір. При цьому попередній договір визначає умови, на яких сторони зобов`язуються в певний строк укласти основний договір, тобто, за попереднім договором виникає лише двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір у майбутньому, позаяк, укладенням попереднього договору лише обумовлюються наступні дії його сторін, а не відбувається фактичне вибуття із власності продавця предмету продажу, а покупець не набуває право власності на це майно з укладенням попереднього договору.

Отже попередній договір не може вважатися самостійною підставою для переходу права власності на майно від позивача до відповідача, тому вимоги позивача у відповідній позовній заяві є необґрунтованими й такими, що не відповідають вимогам законодавства України.

Верховним Судом України у постанові від 02.09.15 у справі № 6-226цс14 була сформована правова позиція, відповідно до якої припинення зобов`язання з попереднього договору внаслідок не укладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно. Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

За приписом ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зі змісту копії відповідного договору від 16 березня 2012 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_8 вбачається, що строком оформлення договору купівлі-продажу зазначено - 2 місяці, тобто час обумовлений даним договором закінчився 16 квітня 2012 року.

Попереднім є договір, відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). У відповідності до приписів ст. 181 ЦК України квартира належать до нерухомого майна.

Згідно з ч.1 ст. 638, ч.1 ст. 640 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних відносин) договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

У ст. 55 Закону України «Про нотаріат» зазначено про необхідність нотаріального посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

З наведеного вбачається обов`язковість нотаріального посвідчення попереднього договору купівлі-продажу квартири, будинку, земельної ділянки та іншої нерухомості.

Із вищезазначеним висновком узгоджується правова позиція Верховного суду України, що викладена у його постановах від 04 квітня 2007 року, рішення колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 лютого 2008 року.

Так в рішенні Верховного Суду України від 06 лютого 2008 року зазначено, що відповідно до вимог ст.ст. 635, 657 ЦК України попередній договір купівлі-продажу квартири має бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, оскільки основний договір укладається у формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, попередній договір укладається у формі, встановлений для основного договору.

Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У зв`язку з тим, що попередній договір купівлі-продажу був укладений з порушеннями вимог, а саме не був нотаріально посвідченим, даний договір є нікчемним та таким, що є недійсним.

Подібна позиція Верховного суду України міститься й у постанові від 26 листопада 2008 року, в якій зазначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, у відповідності до вимог ст. 657 ЦК України, має бути укладений у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно і попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки має бути нотаріально посвідчений.

На час укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 спірного договору (16 березня 2012 року) договір купівлі-продажу вказаного майна підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. У такій же формі сторони мали укласти попередній договір, однак вимог закону щодо форми відповідного договору не було додержано.

Відповідно до статті 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому, майнові права, право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

У відповідності до договору купівлі-продажу №1096 від 14 червня 2019 року, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею - 41,8 кв.м. є - ОСОБА_3 .

Право власності набувача за договором було належним чином зареєстроване, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 березня 2019 року за №179600635.

Стаття 41 Конституції України та глава 23 розділу 1 Книги третьої Цивільного кодексу (ЦК) України закріплюють основоположні принципи права власності, основним з яких є її непорушність. Законодавець імперативно зазначає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

За положеннями ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 328. ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Виходячи з наведеного, випливає, що ОСОБА_3 є повноправним власником відповідної квартири АДРЕСА_1 , яка законним шляхом, добросовісно набула відповідне майно у власність і безперешкодно користується ним по теперішній час на свій розсуд.

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року, викладено, що втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Усталена практика ЄСПЛ (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати, аналізуючи сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) можна вважати пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відшкодуванню позивачу також не підлягають.

Керуючись ст.15, 16, 220, 321, 328, 334, 391, 626, 631, 635. 640, 655, 657 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 43-44, 49, 76 - 81, 82, 83, 89, 90, 95, 133, 141, 212, 223 ч.1, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 21.04.2021 року.

Суддя Л.В. Домусчі