Справа № 522/2294/21
Провадження № 2-з/522/168/21
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

19 квітня 2021 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Павлик І.А., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2021 позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

15.02.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого судового засідання на 02.03.2021.

02.03.2021 протокольною ухвалою суду підготовче судове засідання відкладено на 24.03.2021, у зв`язку з надходженням відповідного клопотання від представника позивача.

У судове засідання, призначене на 24.03.2021, учасники справи не з`явилися та не повідомили суд про причини їх неявки у судове засідання.

24.03.2021 ухвалою суду відкладено розгляд справи на 15.04.2021.

24.03.2021 до суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову.

26.03.2021 ухвалою суду заяву про забезпечення позову повернуто без розгляду.

05.04.2021 до суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову.

15.04.2021 у зв`язку із перебуванням судді у щорічній основній відпустці судове засідання відкладено на 13.05.2021.

Водночас суд зазначає, що у зв`язку із перебуванням судді Павлик І.А. на підготовці суддів місцевих загальних судів 02.04.2021 та в період з 05.04.2021 по 09.04.2021 (наказ Голови суду Кічмаренка С.М. від 19.03.2021 № 11-вд/тм/с та наказ в.о. Голови суду ОСОБА_5 від 30.03.2021 № 12-вд/тм/с) та у щорічній основній відпустці з 12.04.2021 по 16.04.2021 (наказ Голови суду Кічмаренка С.М. від 12.04.2021 № 41-в/тм/с), розгляд зави здійснено із врахуванням зайнятості судді.

В обґрунтування своєї заяви заявник вказує, що у відповідача є невиконане зобов`язання за кредитним договором від 20.12.2007 № 44/07ю, яке забезпечене іпотечним договором квартири від 25.12.2007. Внаслідок відступлення прав вимоги за кредитним договором та іпотечним договором квартири новим кредитором та іпотекодержателем є позивач. Предметом спору є звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 51,7 кв.м., загальною площею 88.6 кв.м., реєстраційний номер 7719626, та виселення з неї всіх мешканців. Оскільки зазначена квартира перебуває у власності відповідача ОСОБА_3 , є загроза та реальний ризик, що останній здійснить спробу застави, продажу, визнання права власності на квартиру третіми особами чи будь-які інші дії, спрямовані на відчуження, зміну, вищезазначеного об`єкта, що унеможливить виконання рішення суду, тому виникає необхідність забезпечення позову, шляхом накладення арешту на зазначену квартиру.

Перевіривши вказану заяву, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (ст. 150 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше 2-х днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Вимогами ст. 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.ст. 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, держава несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім цього, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви (постанова Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 200/12227/17).

Розглядаючи вказані вимоги в межах поданої заяви про забезпечення позову у відповідності до вимог ст.ст. 11, 152, 153 ЦПК України, суд вважає за необхідне зазначити, що забезпечення позову у визначений позивачем спосіб неможливе без надання належних доказів того, що наявне достатньо обґрунтоване припущення існування наміру у відповідача ОСОБА_3 відчужити майно, що перебуває у його власності. Водночас заявником доказів на підтвердження вказаних обставин не надано.

Отже, посилання заявника на те, що існує загроза відчуження спірного майна, не підтверджене жодними належними та допустимими доказами та є лише припущенням заявника.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги; спроможності заходу, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 151-153, 260, 261, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та протягом п`ятнадцяти днів може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду.

Суддя І.А. Павлик