головуючий у суді І інстанції Юзькова О.Л.
провадження № 22-ц/824/4833/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Президента України, Кабінету міністрів України, Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради про визнання бездіяльності та спонукання (зобов`язання) вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Офісу Президента України, Кабінету міністрів України, Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради про визнання бездіяльності та спонукання (зобов`язання) вчинити дії.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Президента України, Кабінету міністрів України, Київської міської державної адміністрації, Київської міської ради про визнання бездіяльності та спонукання (зобов`язання) вчинити дії.

Не погоджуючись із указаною ухвалою суду позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що спірні правовідносини пов`язані із захистом порушених житлових прав позивача, тому суд першої інстанції помилково вважав, що цей спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, адже в даному випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, а тому такий спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Відзив до Київського апеляційного суду не надходив.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, причину неявки суду не повідомили.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, що не з`явились.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що позивач просила суд: 1) визнати бездіяльність Офісу Президента України стосовно відсутності контролю за виконанням Указів Президента України, що визначено в п. 5 Указу Президента України №119/2008 від 12 серпня 2008 року; 2) визнати бездіяльність Кабінету Міністрів України; 3) визнати бездіяльність Київської міської ради; 4) визнати бездіяльність Київської міської державної адміністрації стосовно не укладення з позивачем попереднього договору; 5) зобов`язати Київську міську державну адміністрацію укласти з позивачем попередній договір та основний договір на отримання житла.

Позов обґрунтовувала тим, що 11 серпня 2005 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Марс-1» було укладено договір № К-7Б-12-2-4, щодо будівництва багатоповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого забудовник після виконання зобов`язань між сторонами передає ОСОБА_2 2-х кімнатну квартиру, загальною площею 106,70 кв.м., розташовану на 12 поверсі. Свої зобов`язання позивач виконала в повному обсязі та сплатила забудовнику передбачені договором грошові кошти на будівництво об`єкта, однак останній в супереч умовам договору не виконав належним чином свої зобов`язання, в результатні чого позивач не отримала у власність житло.

У відповідності до положень п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Обґрунтовуючи відмову у відкритті провадження по справі, суд першої інстанції посилався на те, що заявлені позовні вимоги віднесені до юрисдикції адміністративного судочинства. Заперечуючи проти такої позиції суду першої інстанції апелянт зазначив, що віднесення спору до адміністративного чи цивільного спору не може вирішуватися лише на підставі складу заявлених учасників справи, а має вирішуватися в залежності від виду спірних правовідносин, а саме чи спір є приватноправовим чи публічно-правовим.

Відповідно до рішень Великої Палати Верховного Суду, на які посилався апелянт, зокрема у справах №806/104/16, №815/2551/15,№806/5217/15, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

В рамках даної справи позивач заявляє вимоги до Офісу Президента України, Кабінету Міністрів України, Київської міської Ради, Київської міської державної адміністрації, які є органами державної влади та органами місцевого самоврядування відповідно. За таких умов за критерієм суб`єктного складу дана справа підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Оскільки предметом спору є визнання протиправною бездіяльність зазначених органів та зобов`язання органу місцевого самоврядування вчинити дії, дана справі відноситься до адміністративної юрисдикції й за критерієм предмету спору.

Стосовно такого критерію віднесення справи до певного виду судочинства як характер спірних правовідносин колегія суддів виходить з наступного:

Згідно із частиною другою статті 4 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС, якими визначено завдання адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

З аналізу заявлених позовних вимог вбачається, що предметом оскарження в цій справі є бездіяльність відповідачів не лише відносно позивача при вирішенні його особистого приватного інтересу, а стосується невизначеного кола осіб, відтак за своїм характером такі спірні правовідносини не можуть вважатися приватноправовими і відносяться до публічно-правових.

Таким чином останній з наведених вище критеріїв розмежування судової юрисдикції також відносить вирішення даної справи до компетенції адміністративних судів.

Не можна також погодитись із обґрунтованістю доводів апеляційної скарги щодо подання позивачем позову, направленого на поновлення її прав у сфері житлових правовідносин керуючись наступним.

Житлове право України - сукупність правових норм в Україні, що регулюють житлові правові відносини між громадянами, та громадян із державними та громадськими організаціями у процесі реалізації конституційного права людини і громадянина на житло.

Предметом правового регулювання житлового права України є правовідносини, що виникають у процесі: реалізації права на житло; надання людині і громадянину жилих приміщень у користування; користування людиною житловим приміщенням; управління житловим фондом; експлуатації та охорони житлового фонду; капітального і поточного будівництва житла; виключення з житлового фонду жилих будинків і приміщень, що не придатні для проживання; розгляду житлових спорів та інше.

Житлові правовідносини виникають, змінюються і припиняються відносно вже готового жилого будинку чи іншого приміщення, придатного для проживання людини. Вони неоднорідні; більшість із них мають майновий характер, складаються у сфері розподілу й користування житлом.

Як убачається із змісту позовних вимог та з обґрунтувань позову, позивачем зазначено про порушення її прав унаслідок невиконання групою будівельних компаній "Еліта-Центр" своїх зобов`язань, зокрема договірних зобов`язань, що виникли на підставі укладеного між позивачем та ТОВ "Марс-1" інвестиційного договору, предметом якого було отримання позивачем у власність майна.

Отже, хоч позивач і звертається з вимогою до Київської міської державної адміністрації про укладення з позивачем попереднього договору та основного договору на отримання житла, однак такі вимоги ґрунтуються на зобов`язанні ряду суб`єктів владних повноважень щодо здійснення заходів, спрямованих на відновлення прав потерпілих від діяльності груп інвестиційно-будівельних компаній "Еліта-Центр".

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до того, що висновок суду першої інстанції щодо віднесення справи до адміністративної юрисдикції є обґрунтованим. При цьому це не може вважатися обмеженням позивача у праві на судовий захист, оскільки він має право на звернення за вирішенням свого спору до адміністративного суду, як це і встановлено законом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 22 квітня 2021 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба