УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року

м. Київ

справа № 757/8230/13-ц

провадження № 61-360ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

стягувач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 7 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року, ухвалені за наслідками вирішеннязаяви Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство (далі - АТ) «Альфа-Банк» звернулося із заявою про заміну сторони виконавчого провадження.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 7 липня 2020 року заяву задоволено.

Замінено стягувача у виконавчому провадженні № 57293843 від 25 вересня 2018 року - Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Дельта Банк» на його правонаступника - АТ «Альфа-Банк».

Постановою Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 вересня 2019 року - без змін.

Не погоджуючись із постановою Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року, ОСОБА_1 6 січня 2021 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні заяви відмовити.

Ухвалою Верховного Суду від 1 лютого 2021 року касаційну скаргу залишено без руху і надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 7 липня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що заяву про заміну сторони виконавчого провадження підписано ОСОБА_4 , однак він не є особою, яка має статус адвоката. Вказує, що АТ «Альфа-Банк» не надав доказів відступлення права вимоги за кредитним договором та доказів здійснення оплати за договором про відступлення права вимоги. Також заявник посилається на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Строки, установлені ЦПК України для розгляду справ, продовжуються на строк дії карантину. Проте, судом першої інстанції не задоволено його клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із підвищеними ризиками поширення епідеміологічної ситуації, пов`язаної із коронавірусом SARS-CoV-2 у країні.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних ухвали і постанови убачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для заміни стягувача у виконавчому провадженні.

Залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2013 року позов ПАТ «Дельта банк» задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 (№ 1), укладеним 28 березня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , у розмірі 1 593 198,89 грн та судовий збір у розмірі 3 441 грн.

17 березня 2014 року Печерським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 757/8230/13-ц.

25 вересня 2018 року відкрито виконавче провадження на примусове виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2013 року.

9 грудня 2019 року АТ «Дельта банк» та АТ «Альфа-Банк» укладено договір № 2098/К про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, відповідно до умов якого АТ «Дельта банк» відступило АТ «Альфа-Банк» право вимоги, зокрема, за договором про надання споживчого кредиту № 0 (№ 1), укладеним 28 березня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Апеляційним судом зі змісту вказаного договору від 9 грудня 2019 року також установлено, що ціна, за яку придбано право вимоги, внесена до підписання сторонами такого договору.

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.

Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Продаж прав вимоги за кредитним договором має наслідком зміну кредитора у зобов`язаннях, що узгоджується з приписами статті 512 ЦК України. При цьому за приписами частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до частини першої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.

Стаття 442 ЦПК України має імперативний характер, визначає правило - замінити сторону виконавчого провадження, при цьому, не лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин.

За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту

статей 512, 514 ЦК України та статті 442 ЦПК України.

Згідно із частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.

Передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги є правонаступництвом і такий правонаступник кредитора має право звертатись до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з наданням йому статусу сторони виконавчого провадження.

Процесуальне правонаступництво в розумінні зазначеної законодавчої норми допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від такої позиції, про що зазначила у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 803/1273/16 (провадження № 11-771ас18).

Заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2019 року у справі № 2-3627/09.

Ураховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення заяви АТ «Альфа-Банк». Звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача у виконавчому провадженні відповідає змісту

статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи заявника про те, що АТ «Альфа-Банк» не надало доказів відступлення права вимоги за кредитним договором № 0 (№ 1), укладеним 28 березня 2007 року, та доказів здійснення оплати за договором про відступлення права вимоги, відхиляються касаційним судом, оскільки спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи.

Твердження заявника про те, що заяву про заміну сторони виконавчого провадження підписано ОСОБА_4 , однак він не є особою, яка має статус адвоката, відхиляються касаційним судом з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1312 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Відповідно до підпункту «б» пункту 16 Закону України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» розділ ХV «Перехідні положення» Конституції України доповнено пунктом 161, згідно з яким з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» представництво відповідно до

пункту 3 частини першої статті 1311 та статті 1312 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню (підпункт 11).

Вказаний Закон набрав чинності 30 вересня 2016 року.

Таким чином до ухвалення у справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню, представництво у судах здійснювалося не виключно адвокатами.

Остаточне судове рішення у даній справі ухвалено Печерським районним судом міста Києва 11 листопада 2013 року.

Отже, з урахуванням ухвалення судом першої інстанції остаточного судового рішення у 2013 році, у цій справі представництво АТ «Альфа-Банк» може здійснювати не виключно адвокат.

Апеляційним судом також установлено, що ОСОБА_4 уповноважений на здійснення представництва інтересів АТ «Альфа-Банк».

Доводи заявника про те, що судом не задоволено його клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із підвищеними ризиками поширення епідеміологічної ситуації, пов`язаної із коронавірусом SARS-CoV-2 у країні, також відхиляються касаційним судом, оскільки на правильність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Крім того, як установлено судом першої інстанції, 15 травня 2020 року від ОСОБА_1 на електронну адресу суду надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку із установленим на території України карантином. Печерським районним судом міста Києва вказану заяву задоволено.

Також суд установив, що з моменту відкриття провадження у справі ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання процесуальних документів по суті заяви, проте мав можливість це здійснити за допомогою засобів поштового зв`язку або електронної пошти.

Апеляційним судом установлено, що ОСОБА_1 надано можливість брати участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції і відповідно висловити свою позицію.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 7 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року є необґрунтованою, додержання норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі учасникам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 7 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 рокусуд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 7 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 грудня 2020 року, ухвалені за наслідками вирішеннязаяви Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук