Постанова

Іменем України

14 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 264/1072/19

провадження № 61-21202св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Охоронний холдінг»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 липня 2019 року у складі судді Пустовойт Т. В. та постанову Донецького апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Попової С. А., Зайцевої С. А., Пономарьової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронний холдінг» (далі - ТОВ «Охоронний холдінг») про визнання протиправними дій, стягнення невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що з червня 2014 року він перебуває у трудових відносинах з відповідачем та обіймає посаду охоронника відділу охорони Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі - ПАТ «ММК імені Ілліча»). У зв`язку з укладенням контракту на проходження військової служби з 27 січня 2017 року його увільнено від виконання роботи на період військової служби в особливий період із збереженням посади та середньомісячного заробітку. За час проходження військової служби його оклад неодноразово підвищувався, проте заробітна плата не була відкоригована роботодавцем. Дії відповідача щодо включення до розрахунку його середнього заробітку виплат за січень 2017 року і обчислення середнього заробітку з грудня 2016 року по січень 2017 року в розмірі 247,66 грн/день або 31,08 грн/год, який застосований протягом всього спірного періоду (з січня 2017 року по березень 2019 року), не відповідають положенням пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Для належного обчислення його заробітної плати мав бути взятий до розрахунку двомісячний період, що передував його увільненню в січні 2017 року на військову службу, а саме листопад-грудень 2016 року, в який середньоденний заробіток становив 215,60 грн/день, що повинен був коригуватися в подальшому на коефіцієнт підвищення його посадового окладу, який збільшувався: з 01 січня 2017 року - 3 200 грн, з 01 січня 2018 року - 3 723 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: визнати протиправними дії ТОВ «Охоронний холдінг» щодо здійснення нарахування та виплати середньоденної заробітної плати з січня 2017 року по березень 2019 року в розмірі 247,66 грн; стягнути з відповідача на свою користь суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту коригування з січня 2017 року по березень 2019 року в розмірі 51 636,66 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 3 734,10 грн та 3 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що нарахування позивачу середньої заробітної плати проводилося роботодавцем відповідно до вимог пункту 2 Розділу ІІ Порядку № 100. При цьому суд врахував відомості товариства за 2017-2018 роки про збільшення дебіторської заборгованості, а також взяв до уваги накази по підприємству, які свідчили про фінансову неспроможність ТОВ «Охоронний холдінг» у спірний період коригувати заробітну плату працівників, що не суперечить положенням пункту 10 Порядку № 100, згідно з яким на госпрозрахункових підприємствах коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Постановою Донецького апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 липня 2019 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Обчислена середньоденна заробітна плата позивача на момент його звільнення 27 січня 2017 року з роботи у зв`язку з початком військової служби становить 230,94 грн, виходячи із заробітної плати за двомісячний період, що передував місяцю, в якому відбулося звільнення (у грудні 2016 року нарахована заробітна плата складала 4 849,71 грн за 21 робочий день; у листопаді 2016 року позивач не працював, а тому заробітна плата не береться до розрахунку). За лютий 2017 року роботодавцем розраховано середній заробіток позивача шляхом включення до розрахунку виплат за січень 2017 року і обчислено середньоденний заробіток за грудень 2016 року - січень 2017 року в розмірі 247,66 грн/день або 31,08 грн/год, при якому математичне обчислення середнього заробітку ОСОБА_1 більше, аніж той, який взятий із заробітної плати за грудень 2016 року. Дії відповідача щодо включення до розрахунку середнього заробітку позивача за січень 2017 року (грудень 2016 року - січень 2017 року в розмірі 247,66 грн/день або 31,08 грн/год) не відповідають в повній мірі положенням пункту 2 Порядку № 100, але з урахуванням того, що з цього розрахунку (247,66 грн) в подальшому товариством забезпечено нарахування позивачеві заробітної плати, яка перевищує визначений з 01 січня 2017 року розмір мінімальної заробітної плати (3 200 грн) і встановлений на підприємстві посадовий оклад позивача (3 200 грн), то збільшений (в порівнянні з обчисленим на підставі Порядку № 100 середньоденним заробітком 230,94 грн) на користь позивача показник в розмірі 247,66 грн є таким, що не порушує його прав. Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 навів власні розрахунки коефіцієнтів коригування заробітної плати в бік підвищення (01 січня 2017 року - 1,4545 (3 200 грн : 2 200 грн), з 01 січня 2018 року - 1,1634 (3 723 грн : 3 200 грн)), та вказав, що його заробіток повинен обчислюватися з урахуванням відкоригованого середньоденного заробітку, а саме: з 01 січня 2017 року - в розмірі 313,59 грн, з 01 січня 2018 року - 364,83 грн. Колегія суддів не погодилася з наданим позивачем розрахунком, оскільки на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат здійснюється з урахуванням їх фінансових можливостей. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що з 2014 року товариство знаходиться у скрутному становищі, пов`язаному із зниженням попиту на послуги через складну політично-економічну ситуацію в країні, отриманих від обмеженої господарської діяльності коштів вистачає на обов`язкові платежі і заробітну плату, через що існує дебіторська заборгованість, що унеможливлює здійснення коригування коефіцієнту підвищення заробітної плати позивача на іншому рівні, ніж визначено відповідними наказами по підприємству. Зважаючи на законодавчо втілену заборону втручання у господарську діяльність, в тому числі з боку судових органів шляхом прийняття відповідних рішень, в суду були відсутні підстави для застосування інших коефіцієнтів коригування, про які вказав ОСОБА_1 у позовній заяві. Враховуючи відсутність порушень з боку відповідача прав позивача на оплату праці через фінансову неспроможність коригування заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадових окладів, місцевий суд дійшов правильного висновку про безпідставність заявлених позовних вимог про стягнення з роботодавця компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Умовою для відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок невиявлення в діях роботодавця порушень правил оплати праці, дотримання вимог законодавства і локальних актів товариства, погоджених з обраним на підприємстві уповноваженим представником трудового колективу, щодо встановлення певного коефіцієнту коригування заробітної плати, відсутні підстави для компенсації позивачеві моральної шкоди.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 липня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не сприяли всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановили достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. В порушення вимог пункту 2 Порядку № 100 при обчисленні його середнього заробітку відповідач взяв за основу заробітну плату за грудень 2016 року - січень 2017 року, хоча мав виходити з виплат за останні два календарні місяці роботи (листопад, грудень 2016 року), що передували його звільненню. Своїми наказами відповідач протиправно встановив коефіцієнт коригування лише на рівні 1,00000001. Накази товариства про зменшення корегуючого коефіцієнта стосуються не всіх працівників у випадку підвищення посадових окладів, що є дискримінацією стосовно мобілізованих, за якими зберігається місце роботи та середній заробіток. Крім того, місцевий суд безпідставно не витребував у відповідача відомості про розмір його посадового окладу в період з 01 січня 2019 року.

У січні 2020 року ТОВ «Охоронний холдінг» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області.

09 січня 2020 року справа № 264/1072/19 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).

Судами встановлено, що з червня 2014 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Охоронний холдінг» та обіймав посаду охоронця відділу охорони ПАТ «ММК імені Ілліча».

Наказом відповідача від 02 лютого 2017 року № 42 о/с ОСОБА_1 звільнено з роботи з 27 січня 2017 року у зв`язку з укладенням позивачем 27 січня 2017 року контракту про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України строком з 27 січня 2017 року по 26 січня 2022 року, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку.

Посадовий оклад охоронника відділу охорони ПАТ «ММК імені Ілліча» змінювався і становив: з 02 грудня 2016 року - 2 200 грн, з 01 січня 2017 року - 3 200 грн, з 01 січня 2018 року - 3 727 грн, з 01 лютого 2019 року - 4 173 грн.

Згідно зі звітом про фінансовий стан ТОВ «Охоронний холдінг» на 31 грудня 2017 року, дебіторська заборгованість товариства за продукцію, товари, роботи, послуги на початок звітного періоду складала 58 158 грн, на кінець звітного періоду - 59 784 грн. Інша поточна дебіторська заборгованість на початок звітного періоду становила 52 855 грн, на кінець звітного періоду - 58 571 грн.

Звітом про фінансовий стан ТОВ «Охоронний холдінг» на 31 грудня 2018 року підтверджується, що дебіторська заборгованість товариства за продукцію, товари, роботи, послуги на початок звітного періоду складала 59 784 грн, на кінець звітного періоду - 57 825 грн. Інша поточна дебіторська заборгованість на початок звітного періоду становила 58 571 грн, на кінець звітного періоду - 48 386 грн.

Згідно з наказами генерального директора ТОВ «Охоронний холдінг» від 30 вересня 2016 року № 117/1, від 01 липня 2016 року № 46/1, від 01 січня 2017 року № 1/1, від 01 квітня 2017 року № 41/1, від 01 липня 2017 року № 75/1, від 30 вересня 2017 року № 115/1, від 01 січня 2018 року № 1/1, від 01 квітня 2018 року № 29/1, від 01 жовтня 2018 року № 71/1, від 01 січня 2019 року № 1/1 в усіх випадках збереження середньої заробітної плати розмір коефіцієнта, на який коригують заробітну плату при підвищенні окладів та тарифних ставок, по підприємству встановлено в розмірі 1,00000001.

Вказані накази прийняті на підставі Статуту ТОВ «Охоронний холдінг» та, за відсутності на підприємстві профспілкової організації, погоджені з обраним за встановленою процедурою Уповноваженим представником трудового колективу. В наказах сформульовані причини, які не дозволяють провести коригування в повному обсязі: зростання витрат на фонд оплати праці, зростання дебіторської заборгованості, відсутність попиту на роботи/послуги, що надаються підприємством і, як наслідок, суттєве зменшення фінансових можливостей підприємства.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частин першої, третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Апеляційним судом також встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати роботодавець позивача виходив з його заробітної плати за грудень 2016 року - січень 2017 року, а не з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню у зв`язку з прийняттям його 27 січня 2017 року на військову службу, як це передбачено Порядком № 100.

Разом з тим обчислений ТОВ «Охоронний холдінг» середньоденний заробіток позивача за грудень 2016 року - січень 2017 року в розмірі 247,66 грн є більшим, ніж той, що розрахований із заробітної плати за грудень 2016 року (230,94 грн) чи наведений ОСОБА_2 у позовній заяві (215,60 грн).

Таким чином, поклавши в основу при визначені середньомісячної заробітної платипоказник середньоденного заробітку в розмірі 247,66 грн, товариство не порушило прав позивача, оскільки нарахувало йому заробітну плату, яка перевищувала визначений з 01 січня 2017 року розмір мінімальної заробітної плати (3 200 грн) і встановлений по підприємству посадовий оклад ОСОБА_2 (3 200 грн).

Згідно з абзацами першим, другим пункту 10 Порядку № 100, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі 6-234цс14 наведено правовий висновок про те, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, а зменшення коефіцієнта підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві провадиться відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах). Таке рішення приймається органом підприємства, відповідно до повноважень, встановлених статутом підприємства.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 212/1268/13-ц (провадження № 61-13969св18) зроблено висновок про те, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства, відповідно до повноважень, встановлених його статутом. Отже, чинним законодавством передбачено право підприємства визначати розмір коефіцієнта коригування для встановлення середньої заробітної плати при підвищенні тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, а тому відповідач, як госпрозрахункове підприємство, з урахуванням фінансових можливостей правомірно здійснив коригування заробітної плати в межах фінансових можливостей підприємства.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 22 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у справах, пов`язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв`язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: 1) індексація заробітної плати провадиться в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення; 2) компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 ЗаконуУкраїни «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифи на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

З наведеного випливає, що обов`язок компенсації громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати покладено на роботодавця під час нарахування заробітної плати, яка є щомісячним платежем, за наявності зазначених умов, а не разової виплати.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 487/763/17 (провадження № 61-26024св18).

Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги (пункт 2.2), працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3).

Відповідно до статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на те, що при визначені середньомісячної заробітної плати позивача відповідач обчислив його середньоденний заробіток, взявши за основу заробітну плату за грудень 2016 року - січень 2017 року, а не виплати за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню працівника у зв`язку з прийняттям його 27 січня 2017 року на військову службу, однак вказана невідповідність проведеного розрахунку положенням Порядку № 100 не призвела до порушення прав ОСОБА_1 на оплату праці, оскільки показник його середньоденного заробітку збільшився.

При цьому суди правильно виходили з того, що з урахуванням фінансових можливостей ТОВ «Охоронний холдінг» як госпрозрахункове підприємство правомірно зменшило розмір коефіцієнта коригування для встановлення середньої заробітної плати при підвищенні посадових окладів, а отже, не порушило прав позивача на оплату праці. Внаслідок дотримання вимог законодавства і локальних актів щодо встановлення певного коефіцієнту коригування заробітної плати, відсутні підстави для стягнення на користь позивача невиплаченої середньої заробітної плати за спірний період, а також - компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та відшкодування моральної шкоди.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи заявника про те, що при обчисленні середнього заробітку відповідач взяв за основу заробітну плату за грудень 2016 року - січень 2017 року, хоча мав виходити з виплат за останні два календарні місяці роботи (листопад, грудень 2016 року), що передували його звільненню, не заслуговують на увагу. Судами встановлено, що вказана невідповідність проведеного розрахунку вимогам пункту 2 Порядку № 100 не призвела до порушення прав позивача на оплату праці, оскільки показник його середньоденного заробітку лише збільшився.

Аргументи касаційної скарги про те, що своїми наказами ТОВ «Охоронний холдінг» протиправно встановило коефіцієнт коригування лише на рівні 1,00000001, є неспроможними, оскільки за наявності об`єктивних причин, пов`язаних з фінансовими труднощами, у відповідача була відсутня можливість провести коригування заробітної плати позивача на коефіцієнт підвищення.

Доводи касаційної скарги про те, що накази товариства про зменшення корегуючого коефіцієнта стосуються не всіх працівників, що є дискримінацією стосовно мобілізованих осіб, за якими зберігається місце роботи та середній заробіток, не заслуговують на увагу, так як ці накази стосувалися всіх випадків збереження за працівниками середньої заробітної плати.При цьому вищевказані накази ТОВ «Охоронний холдінг» про встановлення розміру коефіцієнта, на який коригують заробітну плату, не були предметом оскарження, є чинними і обов`язковими для виконання на підприємстві.

Посилання заявника на те, що місцевий суд безпідставно не витребував у відповідача відомості про розмір його посадового окладу в період з 01 січня 2019 року, є неспроможними, оскільки судом першої інстанції встановлено, що посадовий оклад охоронника відділу охорони ПАТ «ММК імені Ілліча» з січня 2019 року становив 4 173 грн. Згідно з наявною в матеріалах справи таблицею нарахувань середнього заробітку ОСОБА_1 була нарахована та виплачена середня заробітна плата за січень 2019 року в розмірі 5 200,86 грн, за лютий 2019 року - 5 574,40 грн, за березень 2019 року - 5 539,56 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. Ці доводи не спростовують висновків судів і не впливають на правильність вирішення справи по суті, зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 липня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук