Провадження № 2-з/760/390/21
Справа № 760/8143/21
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

22 квітня 2021 року Солом`янський районний суд міста Києва в складі судді

Зуєвич Л.Л., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ) про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса листування: АДРЕСА_4 ), про визнання зобов`язання виконаним,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09.04.2021 вказану позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмове провадження).

20.04.2021 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій в порядку ст.ст. 150-153, 432 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ставиться питання про заборону приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Бердару М.М. вчиняти виконавчі дії щодо реалізації арештованого майна та стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження № 64560374.

Доводи заяви про забезпечення позову

Подана заява про забезпечення позову обґрунтована, зокрема, тим, що позов у даній справі подано з метою захисту інтересів позивача, який добровільно виконав своє зобов`язання (яке виникло на підставі судового рішення) у передбачений законодавством спосіб, а саме: вніс кошти у розмірі 337 486,50 грн в депозит приватного нотаріуса. Позивач доводить, що виконав своє зобов`язання ще до отримання виконавчого листа відповідачем.

Заявник звертає увагу на те, що зазначені кошти, які ним внесені на депозит нотаріуса, можуть бути отримані лише ОСОБА_2 , від яких вона відмови не писала.

В заяві, зокрема, наголошується, що не зупинення виконавчого провадження може знівелювати результат розгляду позову про визнання зобов`язання виконаним. На сьогоднішній день в рамках виконавчого провадження № 64560374 накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , в тому числі на банківські рахунки. Не зупинення виконавчого провадження призведе до подвійного стягнення з нього зобов`язання та позбавить майна, яке належить йому на праві власності.

За вказаних обставин заявник вважає, що існує нагальна необхідність у вжитті заходів забезпечення позову визначеним ним шляхом.

Мотиви суду

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

За таких обставин розгляд заяви проводиться без повідомлення сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши письмові докази, подану заяву про забезпечення позову та матеріали позовної заяви, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Суд враховує, що згідно з ч.ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з п.п. 2, 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом: забороною вчиняти певні дії; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який

Щодо виду забезпечення позову, передбаченого п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України (зупинення стягнення на підставі виконавчого документа), то він не може бути застосований у даному випадку з огляду на ту обставину, що відповідною нормою чітко передбачено, що такий спосіб забезпечення позову можливий виключно у випадку оскарження боржником у судовому порядку відповідного виконавчого документа. Разом з тим, предметом спору у даній справі є визнання зобов`язання виконаним, що не є тотожнім до оскарження виконавчого документа, а скоріш спрямований на створення правового підґрунтя для подальшого його оскарження чи повороту виконання.

Щодо виду забезпечення позову, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України (забороною вчиняти певні дії), то суд звертає увагу на наступне.

Вбачається, що фактично той вид забезпечення про який наразі просить заявник - заборонити приватному виконавцю вчиняти виконавчі дії в рамках виконавчого провадження № 64560374, спрямований на зупинення виконання судового рішення, яке набрало законної сили, та на реалізацію якого Вишгородським районним судом Київської області 09.11.2017 видано виконавчий лист № 363/157/15-ц.

Суд враховує, що у п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (далі - КСУ) від 30.06.2009 № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) зазначено, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

Крім того, у Рішенні від 26.06.2013 № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») КСУ зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013 № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (п.п. 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23.11.2018 № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012).

У Рішенні від 26.06.2013 КСУ взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в п. 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) КСУ наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, ст. 129-1, ч. 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Врахувавши ст.ст. 3, 8, ч.ч. 1, 2 ст. 55, ч.ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України та свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, КСУ дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

КСУ наголосив, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Крім того, у Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 КСУ з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене ст. 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).

На підставі аналізу ст.ст. 3, 8, ч.ч. 1, 2 ст. 55, ст. 129, ч.ч. 1, 2 ст. 129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, КСУ у Рішенні від 15.05.2019 № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Конституційний Суд України, зробивши висновок, що принцип поділу влади (ст. 6 Конституції України) очевидно зазнає порушення, навіть якщо законодавчий орган своїм актом тимчасово зупиняє виконання остаточних судових рішень, визнав неконституційними положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 № 553-IX, які унеможливлювали здійснення Державною казначейською службою України безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду до 1 січня 2021 року.

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених ст. ст. 129, 129-1 Конституції України та ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Законодавцем передбачено виключні випадки, у яких може бути застосовано процедуру зупинення виконання судового рішення.

Зокрема, ст. 436 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Проте така процедура може бути застосована саме вказаними органом (судом касаційної інстанції) та в межах тієї справи, в якій винесено відповідне судове рішення, про зупинення виконавчих дій у зв`язку з виконанням якого ставиться питання.

Тобто суд, розглядаючи іншу справу, не має об`єктивних правових підстав для зупинення виконання рішення, прийнятого в другій справі. В тому числі шляхом встановлення заборони державному/приватному виконавцю вчиняти дії на виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Навіть у тому випадку, якщо справи є очевидно взаємопов`язаними.

З іншого боку у ст. 432 ЦПК України визначено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.

Про виправлення помилки в виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

В цьому контексті суд звертає увагу заявника на те, що ст. 432 ЦПК України знову ж таки передбачає конкретний компетентний орган, який має право визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню (у тому числі якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням) - суд, який видав відповідний виконавчий документ.

Виконавчий документ, про заборону вчинення дій в рамках відкритого на його підставі виконавчого провадження № 64560374 видано Вишгородським районним судом Київської області, тому Солом`янський районний суд міста Києва не має правових підстав для розгляду заяви, поданої щодо вказаного виконавчого документу.

Крім того, суд зауважує, що об`єктивно суттю даного судового провадження (про визнання зобов`язання виконаним) власне і є встановлення обставини припинення обов`язку боржника у зв`язку з добровільним виконанням зобов`язання.

Тому, крім вже зазначених підстав, які не дають суду можливості задовольнити клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову, додається ще й те, що таке забезпечення суперечитиме ч. 10 ст. 150 ЦПК України, за змістом якої не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу обох сторін спору на приписи ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якою визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

За змістом ч. 11 ст. 153 ЦПК України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 149-153, 157, 258-261, 353-355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання зобов`язання виконаним - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) або через відповідний суд (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич