ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2222/20 Номер провадження 22-ц/814/1107/21Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.,

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-банк» на заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 лютого 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд заслухавши доповідь судді- доповідача,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року АТ « Акцент Банк» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по кредитному договору № SAMABWFC2 від 03.03.2018 у розмірі 23747 грн. 33 коп, а також судові витрати в розмірі 2102,00 грн.

В обгрунтування позову зазначав, що відповідно до вказаного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв`язку з невиконанням зобов`язання станом на 09.10.2020 року виникла заборгованість у розмірі 23747 грн. 33 коп., яка складається з: 11824 грн. 73 коп. - заборгованість за кредитом; 11922 грн. 60 коп. - заборгованість за відсотками.

Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 лютого 2021 року в задоволенні позовних вимог АТ «Акцент-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № SAMABWFC2 від 03.03.2018 у розмірі 23747 грн. 33 коп. - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив АТ «Акцент Банк» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просило рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що між Банком та клієнтом був укладений договір, шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору. Тому, відсутність підпису Позичальника на Умовах та Правилах не свідчить про те, що він не був з ними ознайомлений, а також не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості.

Зазначає, що крім анкети-заяви, відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту, в якому відповідача повідомлено про основні умови кредитування з використанням кредитної картки, а отже сторонами погоджено всі істотні умови договору. Тобто, відповідач при укладенні Кредитного договору був належним чином повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків та штрафу.

Вказує, що у даній справі слід застосовувати висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02.12.2020 року по справі № 284/157/20.

Однак, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, чим звільнив відповідача від відповідальності за укладеним договором з одних лише формальних міркувань. Вказує, що заборгованість відповідача за фактично використаними кредитними коштами підтверджується належними та допустимими доказами по справі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Апеляційний суд перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував, що 03.03.2018 ОСОБА_1 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку з метою укладення кредитного договору № SAMABWFC2 та отримання кредитної картки. На підставі вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку відповідачу надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 46,80 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом.

Місцевим судом встановлено, що до анкети-заяви про приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку, банк додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-банк» та витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна», що розміщені на сайті https://a-bank.com.ua/terms, а також розрахунок заборгованості за договором № SAMABWFC2 від 03.03.2018.

Згідно з наданим банком розрахунком станом на 09.10.2020 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 23747,33 грн., з яких: 11824,73 грн. - заборгованість за кредитом; 11922,60 грн. - заборгованість за відсотками, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь та судові витрати в розмірі 2102,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг не є належними докази, оскільки відповідач їх не підписув, крім того у підписаній анкеті- заяві відсутня домовленість сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені, комісії за несвоєчасне погашення кредиту.

Крім того, в метеріалах справи міститься розрахунок заборгованості по кредитному договору, проте банком до позовної заяви не долучено самого кредитного догору № SAMABWFC2 від 03.03.2018 року.

Таким чином, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови кредитування.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Виходячи з положень ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової вставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

В свою чергу, згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обгрунтовуючи свої вимоги, банк посилається на «Умови та правила надання банкіських послуг» «Тарифи», які розміщені на банківському сайті, які є невід`ємною частиною спірного договору.

При цьому матеріали справи не містять підтвердження, що саме ці тарифи та витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання послуг в А- Банку.

Крім того, в матеріалах справи взагалі відсутній кредитний договір № SAMABWFC2 від 03.03.2018 року на який банк посилається, в той час як до позовної зааяви додано лише розрахунок заборгованості за вищезазначеним договором (а.с.5).

За таких обставин, місцевий суд дійшов вірного висновку про недоведеність вимог банку, оскільки наявність у АТ «Акцент-Банк» з ОСОБА_1 кредитних правовідносин належними доказами не підтверджена.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не врахував, що паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» підписаний відповідачем, а тому наявні підстави вважати, що відповідач був ознайомлений з усіма істотними умовами договору, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, до позовної заяви банком додано Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», а саме тип кредитного продукту: «Універсальна», «Універсальна GOLD», в якому міститься інформація про умови кредитування. Вказаний паспорт підписаний ОСОБА_1 (а.с. 6-7).

Однак, позивачем суду першої інстанції не надавались дані про те, яку саме кредитну картку було видано відповідачу.

В матеріалах справи взагалі відсутні відмості щодо видачі кредитної картки відповідачу.

Крім того, зазначені у вказаному паспорті дані по двох типах кредитного продукту не дозволяють суду зробити однозначний висновок відносно відповідача та ознайомлення ним з умовами по конкретній картці, адже доказування не може грунтуватись на припущеннях, що заборонено ч.6 ст.81 ЦПК України.

Анкета -заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ № Акцент-Банк» містить лише особисту інформацію про ОСОБА_1 ( а.с.6).

Тому, чи було надано відповідачу споживчий кредит та на яких умовах визначити не можливо.

Також, АТ «Акцент-Банк» до апеляційної скарги додає виписку по картковому рахунку відповідача.

При цьому банк не заявляє клопотання про приєднання вказаних документів та не наводить взагалі наявності поважних причин, які б унеможливлювати пред`явити зазначені докази в суді першої інстанції.

Згідно із ч.2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Отже, вказані докази, які приєднані до апеляційної скарги АТ « Акцент -Банк» не надавались суду першої інстанції, а тому не могли бути ним оцінені, а їх безумовне прийняття апеляційним судом без відповідних обгрунтувань є порушенням процесуальних норм.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, рішення міцевого суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для скасування рішення відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-банк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.М. Хіль

Судді: С.А. Гальонкін

Г.Л. Карпушин

Повний текст постанови складено 20.04.2021 року