Справа № 212/6589/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Чорного І.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Поперечної А.С.,

без участі сторін та без фіксації судового процесу технічними засобами розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Кривого Рогу, у порядку загального провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; третя особа: Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко Оксана Олександрівна про визнання договорів недійсними, поділ майна подружжя; зустрічним позовом: ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ; третя особа: ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації за частку в спільному сумісному майні подружжя з одночасним припиненням права власності,-

В С Т А Н О В И В :

в вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; третя особа: Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. про визнання договорів недійсними, поділ майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час перебування у шлюбі, 28.08.2012 року ними була придбана двох кімнатна квартира АДРЕСА_1 , квартира, що має статус нежитлового приміщення. Крім того, восени 2012 року, ними було придбано нежитлове приміщення № 72, вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 . Позивач зазначає, що в період з 02.10.2015 року по 11.11.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні. Після виписки з лікарні, сімейні стосунки з відповідачкою погіршилися і він переїхав проживати окремо. З кінця грудня 2015 року по середину січня 2016 року позивач перебував на лікуванні в м. Трускавець, потім почав працювати у містах західної України, а з березня 2016 року знаходився за межами України. До м. Кривого Рогу повернувся в червні 2018 року та випадково дізнався, що нежитлові приміщення, які були придбані у період шлюбу, належать ОСОБА_3 , племінниці відповідачки. ОСОБА_3 є власницею нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Стюрко О.О. та нежитлового приміщення № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 26.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Стюрко О.О. Позивач вважає, що відповідачка умисно позбулася спільного майна подружжя, у вигляді нежитлових приміщень, без його згоди, вважає, що його право порушено, тому просить визнати зазначені договори недійсними та визнати майно спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за ним та відповідачкою по 1/2 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 .

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 ; третя особа: ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації за частку в спільному сумісному майні подружжя з одночасним припиненням права власності.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з 23.10.2010 рокуперебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , від якого мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час перебування у шлюбі, 28.08.2012 року ними була придбана двох кімнатна квартира АДРЕСА_1 , що має статус нежитлового приміщення. Крім того, восени 2012 року, ними було придбано нежитлове приміщення № 72, вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 . 26 жовтня 2015 року, ними як подружжям добровільно, за взаємною згодою в інтересах сім`ї було відчужено, належне їм майно на користь ОСОБА_3 . Разом з тим, 29 грудня 2012 року ОСОБА_1 всупереч її волі, без її згоди, відчужив, придбаний ними в шлюбі, за спільні кошти подружжя, автомобіль "Мерседес Бенс Віто 110Д" реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на відповідача, своєму батькові ОСОБА_4 .. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №300/18 про оцінку транспортного засобу від 06.11.2018 року середня ринкова вартість спільного сумісного майна подружжя автомобіля "Мерседес Бенс Віто 110 Д" реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 складає 145 469грн. 08 коп. Враховуючи, що частки сторін в спільній сумісній власності є рівними, позивач не заперечує, проти стягнення компенсації з Відповідача на свою користь 1/2 вартості спірного автомобіля, а саме 72734 грн. 54 коп. з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на автомобіль "Мерседес Бенс Віто 110 Д" реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28.09.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.01.2019 року прийнято зустрічну позовну заяву, яку об`єднано з первісним позовом в одне провадження.

Ухвалою суду від 27.05.2019 року вирішено питання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 26.06.2019 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 23.09.2019 року вирішено питання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 11.11.2019 року призначено судово-почеркознавча експертиза, провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 11.02.2020 року провадження по справі відновлено.

Ухвалою суду від 26.08.2020 року скеровано ухвалу суду від 11.11.2019 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи, провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 12.10.2020 року провадження по справі відновлено.

Ухвалою суду від 23.10.2020 року скеровано ухвалу суду від 11.11.2019 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи, провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 16.12.2020 року провадження по справі відновлено.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, що вказані в поданому до суду позові, зустрічний позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , 08.04.2021 року в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Представник позивача вкотре подала суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому процесі.

Так, згідно зі статтею 44 ЦПК учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, з`явлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Враховуючи, що судом неодноразово відкладався розгляд даної справи за клопотаннями представника позивача за первісним позовом ОСОБА_6 , зважаючи на те, що розгляд даної справи був призначений завчасно, дата та час судового засідання погоджувалася з усіма учасниками судового засідання, зокрема і з представником позивача, неявки представника позивача є неодноразовою, а також враховуючи причини за яких сторона позивача за первісним позовом просить відкласти розгляд справи, а саме зайнятість в іншому засіданні представника, суд визнає дані підстав відсутності в судовому засіданні не поважними та вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних матеріалів справи, за відсутності представника позивача за первісним позовом та представника відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_6 . Пояснення представником були надані у судовому засідання.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, зустрічний позов підтримав в у повному обсязі, просив його задовольнити, в подальшому звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, в подальшому звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності.

Представник третьої особи за первісним позовом приватного нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О. - Загорулько Г.М., направив на адресу суду пояснення на первісну позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третя особа за зустрічним позовом ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про день, час, та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Отже, в силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ч. 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що 23 жовтня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, від якогомають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з матеріалів справи за час перебування у шлюбі сторонами в 2012 році було придбано наступне майно: двох кімнатна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 28.08.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., що зареєстровиний в реєстрі за № 2-3030; та нежитлове приміщення № 72, вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 .

Вищевказані обставини в судовому засіданні були визнані та не заперечувалися сторонами по справі.

Відповідно до висновку про оцінку майна № 0803 від 22.08.2018 року, ринкова вартість нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , складає 148455,00 грн.

Відповідно до висновку про оцінку майна № 0804 від 22.08.2018 року, ринкова вартість нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , складає 208113,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний час власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 135835473 від 29.08.2018 року.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_3 є на даний час власником нежитлове приміщення № 72, вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 , на підставі договору дарування від 26.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко О.О., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 135834561 від 29.08.2018 року.

Позивач в своєму позові зазначає, що нежитлове приміщення АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення № 72, вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 , були придбані в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , тому вони є спільною сумісною власністю подружжя та були відчужені відповідачем без його згоди.

Суд відхиляє твердження позивача ОСОБА_1 за первісним позовом, що відчуження майна подружжя відбулося без його згоди, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Так, з матеріалів справи встановлено, що 26 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_1 , подав приватному нотаріусу Стюрко О.О. письмову заяву про те, що надає свою згоду на укладання договору про продаж дружиною ОСОБА_2 , нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , яке є їхньою з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, як таке, що набувалося у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Приватним нотаріусом Стюрко О.О. засвідчено справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблений у її присутності, особу ОСОБА_1 , який підписав документ, встановлено його дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено, заяву зареєстровано в реєстрі за № 1827.

Крім того, 26 жовтня 2015 року ОСОБА_1 , подано приватному нотаріусу Стюрко О.О. письмову заяву про те, що він надає свою згоду на укладання договору дарування дружиною ОСОБА_2 , нежитлового приміщення № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 , на ім`я ОСОБА_3 , яке є їхньою з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, як таке, що набувалося у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Приватним нотаріусом Стюрко О.О. засвідчено справжність підпису ОСОБА_1 , який зроблений у її присутності, особу ОСОБА_1 , який підписав документ, встановлено його дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено, заяву зареєстровано в реєстрі за № 1828.

Також суд відхиляє доводи позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , що заяву про згоду на продаж ОСОБА_2 нежитлового приміщення АДРЕСА_1 від 26.10.2015 року та заяву про згоду на дарування ОСОБА_2 нежитлового приміщення № № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_3 він не підписував і в заявах не його підпис.

Дані ствердження спростовуються висновком експерта № 19/104-7/7/813 від 01.12.2020 року, відповідно до якого, підпис від імені ОСОБА_1 в заяві - згоді ОСОБА_1 на відчуження (дарування), нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , посвідченій приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, Стюрко Оксаною Олександрівною, 26 жовтня 2015 року, виконаний ОСОБА_1 ; Підпис від імені ОСОБА_1 в заяві - згоді ОСОБА_1 на відчуження (продаж), нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , посвідченій приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, Стюрко Оксаною Олександрівною, 26 жовтня 2015 року, виконаний ОСОБА_1 ; рукописний запис « ОСОБА_1 » у заяві - згоді ОСОБА_1 на відчуження (продаж), нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , посвідченій приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, Стюрко Оксаною Олександрівною, 26 жовтня 2015 року, виконаний ОСОБА_1 ; рукописний запис « ОСОБА_1 » у заяві - згоді ОСОБА_1 на відчуження (продаж), нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , посвідченій приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, Стюрко Оксаною Олександрівною, 26 жовтня 2015 року, виконаний ОСОБА_1 .

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.»

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Також Пленум Верховного Суду України в п.19 Постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» дав роз`яснення, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно із ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що зона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 26.10.2015 року та договір дарування нежитлового приміщення від 26.10.2015 року.

Дійсно, судом було встановлено, що зазначені нежитлові приміщення були придбані та зареєстровані на відповідача ОСОБА_2 в період шлюбу з ОСОБА_1 , на час відчуження шлюб між сторонами не було розірвано.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 10.12.2018 року.

Відповідно до ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів в підтвердження тих обставин, що вищевказані спірні договори купівлі-продажу та дарування нерухомості були укладені відповідачем ОСОБА_2 без згоди чи відома позивача ОСОБА_1 , чи не в інтересах сім`ї та що кошти, вилучені від продажу були використані відповідачем на власний розсуд без згоди позивача.

Окрім того, суд звертає увагу, що за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину, чого не було встановлено при розгляді даної справи.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі, яка була надана позивачем ОСОБА_1 .

Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предметом первісного спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення первісного позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд вважає, що у позовних вимогах за первісним позовом в частині визнання договорів купівлі продажу та дарування недійсними необхідно відмовити.

Оскільки, суд дійшов висновку про відмову з задоволенні первісного позову в частині визнання договорів недійсними, відтак в задоволенні первісного позову в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за сторонами права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення № 72, що вбудоване в цокольний поверх чотирьох поверхового житлового будинку АДРЕСА_2 по 1/2 частини не підлягає задоволенню, як такі, що є похідними від первинної про визнання договорів недійсними.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2 слід зазначити наступне.

Як встановлено судом та зазначалося вище, сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.10.2010 року по 10.12.2018 року.

В період шлюбу, а саме 29.12.2012 року, сторонами був придбаний автомобіль "Мерседес Бенс Віто 110 Д" реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який був зареєстрований на відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , що долучена до матеріалів справи.

Як встановлено в судовому засіданні, 07.07.2018 року автомобіль "Мерседес Бенс Віто 110 Д" реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , був відчужений ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , та з 07.07.2018 року власником транспортного засобу є ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_4 , яке долучено до матеріалів справи.

Факт придбання та продажу відповідачем ОСОБА_1 вищевказаного автомобіля при розгляді справи не оспорювався.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжям. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно роз`яснень п.п. 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2,3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Крім цього згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 справа № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), важається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова ВСУ від 25.11.2015 року № 6-2333цс15).

При цьому, докази у підтвердження придбання майна за особисті кошти повинен надати той з подружжя, який посилається на дану обставину.

За правилом, встановленим ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як зазначено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В п. 25 цієї Постанови зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4,5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що транспортний засіб був проданий 07.07.2018 року, в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу і кошти були потрачені в інтересах сім`ї, оскільки представником відповідача жодних належних доказів в підтвердження даної обставини суду не надано.

Як встановлено судом, транспортний засіб "Мерседес Бенс Віто 110 Д" реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , був відчужений відповідачем 07 липня 2018 року, тобто в період шлюбу. Доказів про наявність згоди дружини на продаж зазначеного автомобіля суду не надано.

Таким чином, оскільки автомобіль "Мерседес Бенс Віто 110 Д" реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , був відчужений відповідачем без згоди позивача, не в інтересах сім`ї, не на її потреби, тому вартість зазначеного автомобіля слід врахувати при поділі майна подружжя, а, враховуючи, що автомобіль відчужений, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частина його вартості.

До такого ж висновку при розгляді аналогічної справи дійшов Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі № 462/1868/15-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В зазначеному випадку підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя відсутні.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження №300/18 про оцінку транспортного засобу від 06.11.2018 року середня ринкова спільного сумісного майна подружжя вартість автомобіля "Мерседес Бенс Віто 110 Д" реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 складає 145469 грн. 08 коп.

Таким чином, враховуючи, що автомобіль "Мерседес Бенс Віто 110 Д" реєстраційний номер НОМЕР_1 , 24.06.1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 набутий сторонами за час шлюбу, відповідно дане майно слід визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та в порядку поділу майна подружжя стягнути з відповідача на користь позивачаполовину вартості транспортного засобу, що становить 72 734,54 грн. та припинити право власності ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на транспортний засіб, задовольнивши при цьому позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 у повному обсязі.

Щодо стягнення судових витрат пов`язаних із правничою допомогою суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 документально підтверджені судові витрати, а саме: на оплату послуг про надання правової допомоги 5000,00 грн. на оплату судового збору в розмірі 1466,00 грн.

Судові витрати понесені позивачем за первісним позовом відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та відповідно до ст.ст.15, 16, 235, 368, 372, 638, 655, 717 ЦК України, ст.ст.60, 61, 63, 69, 70 СК України, керуючись ст.ст.2, 12, 76-82, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; третя особа: Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Стюрко Оксана Олександрівна про визнання договорів недійсними, поділ майна подружжя - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ; третя особа: ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації за частку в спільному сумісному майні подружжя з одночасним припиненням права власності - задовольнити у повному обсязі.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортний засіб марки "Мерседес Бенс Віто 108 D" реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", 1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/2 частки вартості транспортного засобу марки "Мерседес Бенс Віто 108 D" реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", 1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 72 734 (сімдесят дві тисячі сімсот тридцять чотири) грн. 54 коп..

Припинити право власності ОСОБА_2 у спільній сумісній власності на транспортний засіб марки "Мерседес Бенс Віто 108 D" реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", 1998 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по справі у розмірі 6 433 (шість тисяч чотириста тридцять три) 00 коп..

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу протягом тридцяти днів з часу його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено 19.04.2021 року.

Суддя: І. Я. Чорний