Постанова

Іменем України

07 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 754/2511/18

провадження № 61-16699св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року у складі судді Грегуля О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Кравець В. А., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до оригіналу укладеного між сторонами договору позики грошових коштів від 23 травня 2017 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 780 000 грн. Строком повернення позики за умовами цього договору є вимога позикодавця, який зобов`язаний повідомити про це позичальника за два місяці до моменту повернення позики. Також умовами вказаного договору передбачено, що підписання позичальником даного договору позики свідчить про те, що позичальник грошові кошти в сумі 780 000 грн отримав від позикодавця в повному обсязі до підписання цього договору позики.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконує взятих на себе зобов`язань за договором позики, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути з останньої грошові кошти в сумі 780 000 грн та інфляційні втрати - 91 260 грн.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що договір позики укладено під впливом обману та зловживанням довірою ОСОБА_2 , оскільки ніяких коштів вона не отримувала. Крім того, вона не могла гарантувати повернення коштів своєю квартирою, оскільки це є її єдиним житлом. Також на момент укладення спірного правочину її волевиявлення не відповідало внутрішній волі, тому договір позики не спрямований на настання правових наслідків.

Також зазначала, що договір позики є нікчемними, оскільки нотаріально не посвідчений.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_2 просила суд визнати договір позики від 23 травня 2017 року, укладений між нею та ОСОБА_1 , недійсним.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 травня

2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 871 260 грн за договором позики.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що договір позики грошових коштів

від 23 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

у належній формі, сторони договору досягли згоди з усіх істотних умов. Оскільки ОСОБА_2 свої зобов`язання із повернення позики не виконала, тому первісні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами, що спірний правочин ОСОБА_2 укладала та підписувала внаслідок введення її

ОСОБА_1 в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 09 листопада 2020 року, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення первісних позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення зустрічних позовних вимог не оскаржуються, тому перегляду в касаційному порядку в цій частині не підлягають.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції ОСОБА_2 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме - суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-487цс17 та постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 911/1555/17, від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16, від 09 квітня 2020 року у справі № 10/Б-743.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не заявляв вимогу про повернення грошових коштів, яка повинна була заявлятися у письмовій формі, тому його право діями ОСОБА_2 не порушено.

Крім того, в січні 2018 року ОСОБА_2 дізналася, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості за договором позики від 23 травня 2017 року, тому саме з цього часу ОСОБА_2 вважається такою, що повідомлена про повернення позики через два місяці з дня такого повідомлення.

Суди попередніх інстанцій у порушення норм процесуального права не встановили період, за який на відповідача може бути покладена відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та прийшли до помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат за період та у розмірі, заявлених позивачем.

Доводи інших учасників справи

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 23 травня 2017 року між ОСОБА_1

та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого остання взяла у ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 780 000 грн. Гарантією повернення позики є належна позичальнику на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктами 1.2. та 1.3. договору позики від 23 травня 2017 року строк повернення позики - за вимогою позикодавця, який зобов`язаний письмово повідомити про це позичальника за два місяці до моменту повернення позики. Підписання позичальником даного договору позики свідчить про те, що позичальник грошові кошти у сумі 780 000 грн отримав від позикодавця в повному обсязі до підписання цього договору позики.

Відповідно до довідки Головного управління статистики у місті Києві

від 15 травня 2018 року індекс інфляції за період з червня 2017 року по квітень 2018 року включно становить 111,7 %.

Згідно з розрахунком інфляційних втрат, складеного ОСОБА_1 , індекс інфляції за період з червня 2017 року по квітень 2018 року включно становить 111,7%.

Відповідач за первісним позовом свої зобов`язання за договором позики не виконала, гроші у встановлений строк не повернула.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 23 травня 2017 року.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року у справі № 754/14196/17 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 23 травня 2017 року залишено без розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у

пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду частково не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог, посилався на те, що ОСОБА_2 своєчасно не повернула отримані за договором позики грошові кошти у розмірі 780 000 грн.

На підтвердження своїх вимог надав оригінал розписки, яка посвідчує передання ним боржнику визначеної грошової суми.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступу від цих правових висновків Верховний Суд не встановив.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, та установивши, що ОСОБА_2 своїх грошових зобов`язань за договором позики не виконала, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення основної суми боргу за договором позики.

Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України

від 12 квітня 2017 року у справі № 6-487цс17 та постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 911/1555/17, від 22 січня 2019 року

у справі № 912/1856/16, від 09 квітня 2020 року у справі № 10/Б-743, відхиляються Верховним Судом, оскільки у наведених справах та у справі,

яка переглядається, різні фактичні обставини та предмет позову.

При вирішенні цієї справи в частині первісних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення основної суми боргу за договором позики судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, в частині первісних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення основної суми боргу за договором позики є достатньо мотивованими.

Інші доводи касаційної скарги в частині цих позовних вимог ОСОБА_1 висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Проте не можна погодитися з висновком судів попередніх інстанцій в частині стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат у розмірі 91 260 грн.

Судами установлено, що пунктом 1.2 договору позики від 23 травня 2017 року передбачено строк повернення позики - за вимогою позикодавця, який зобов`язаний письмово повідомити про це позичальника за два місяці до моменту повернення позики.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 вперше звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 23 травня 2017 року (справа № 754/14196/17).

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року у справі № 754/14196/17 заяву ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду задоволено. Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 23 травня 2017 року залишено без розгляду (а. с. 9).

У січні 2018 року ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , подала відзив на позовну заяву у справі № 754/14196/17 (а. с. 223-227).

Крім того, у зустрічній позовній заяві у цій справі ОСОБА_2 визнала факт повідомлення її позивачем про повернення коштів у січні 2018 року (а. с. 57).

Таким чином судами вірно встановлено та не заперечується сторонами, що саме в січні 2018 року ОСОБА_2 дізналася про вимоги ОСОБА_1 до неї, у зв`язку з чим з січня 2018 року необхідно обраховувати строк повернення позики через два місяці з часу такого повідомлення.

Після звернення ОСОБА_1 в січні 2018 року з вимогою до ОСОБА_2 про повернення суми боргу за договором позики, остання через два місяці не повернула кошти.

Отже, у ОСОБА_1 виникло право на повернення основної суми боргу за договором позики від 23 травня 2017 року та нарахування інфляційних втрат з квітня 2018 року.

Таким чином наведений позивачем обрахунок інфляційних втрат за період з червня 2017 року по квітень 2018 року, з яким погодилися суди першої та апеляційної інстанцій, є помилковим, а доводи касаційної скарги про неправильне обрахування суми інфляційних втрат є обґрунтованими.

Уточнюючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що відповідно до довідки Головного управління статистики у місті Києві від 15 травня 2018 року за даними Державної служби статистики України індекс інфляції за період з червня 2017 року по квітень 2018 року включно склав 111,7% (а.с. 65, а. с. 98-101).

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону).

Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17 липня 2003 року затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27 липня 2007 року.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»).

Зазначений висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26 червня 2020 року у справі 3 905/21/19.

У довідці Головного управління статистики у місті Києві від 15 травня 2018 року, зазначено індекс інфляції у розмірі 111,7% за період з червня 2017 року по квітень 2018 року включно, проте не зазначено його розмір по місяцях.

Згідно з даними Міністерства фінансів України індекс інфляції за квітень 2018 року склав 100,8%.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Крім того, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Установлено, що позивач набув право вимоги щодо стягнення інфляційних втрат з квітня 2018 року.

У процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та відповідно до заяви про зміну та уточнення позовних вимог від 20 травня 2019 року просив стягнути інфляційні втрати за період з червня 2017 року по квітень 2018 року (а. с. 98-101).

Тому інфляційні втрати підлягають стягненню лише за один місяць - квітень 2018 року, іншого періоду, за який підлягають стягненню інфляційні втрати, позивачем заявлено не було.

Таким чином заборгованість відповідача разом з інфляційними втратами за квітень 2018 року становитиме: 780 000 грн*100,8% = 786 240 грн, у той час як інфляційні втрати: 6 240 грн (786 240 - 780 000).

Ураховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню у розмірі 6 240 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення основної суми боргу - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів в цій частині не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат підлягають зміні шляхом зменшення суми інфляційних втрат з 91 260 грн до 6 240 грн.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Оскільки судом касаційної інстанції змінено судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, то необхідно також змінити розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: за розгляд справи у суді першої інстанції необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 7 862, 40 грн; за розгляд справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 390,34 грн.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 7 472,06 грн судового збору.

ОСОБА_1 є інвалідом війни, що підтверджується пенсійним посвідченням від 28 грудня 2005 року, тому він звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ураховуючи викладене, з ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7 472,06 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення основної суми боргу за договором позики в розмірі 780 000 (сімсот вісімдесят тисяч) гривень залишити без змін.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат змінити.

Зменшити стягнуті з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати з 91 260 (дев`яносто одна тисяча двісті шістдесят) гривень до 6 240 (шість тисяч двісті сорок) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 7 472 (сім тисяч чотириста сімдесят дві) гривні 06 копійок судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук