ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/912/20Головуючий у 1-й інстанції Федорончук В.Б.
Провадження № 22-ц/817/414/21 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 310040000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря - Денисюк В.А.

апелянта ОСОБА_1 , її

представника ОСОБА_2 та представника

ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 18 січня 2021 року (ухвалене суддею Федорончук В.Б., повний текст якого складено 28 січня 2021 року) у цивільній справі № 595/912/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом. Вимоги аргументувала тим, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не підтримує жодного контакту з сином, не надає коштів на його утримання.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 18 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задоволити її позовні вимоги.

Вказує про те, що її теперішній чоловік має намір усиновити ОСОБА_5 .

Зазначає, що з 2005 року по день розгляду справи відповідч лише 5 разів особисто бачився з сином, не приймав участі у його вихованні, а спілкування зводилося до короткочасних телефонних дзвінків. Обов`язок по утриманню сина відповідач повністю переклав на матір. Періодичні телефонні дзвінки та періодичне надсилання речей та коштів не є вихованням дитини, а обов`язком матеріально утримувати дитину.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача апеляційну скаргу заперечив.

Вказав, що відповідач підтримує стосунки з сином, регулярно телефонує до сина, передає перевізниками та пересилає для сина подарунки і необхідні кошти на його утримання. Коли відповідач приїздить в Україну то завжди зустрічається з сином, цікавиться його життям.

Зазначив, що відповідач надає кошти на утримання сина, які спочатку пересилалися грошовими переказами, а у подальшому передавалися разом з подарунками перевізниками.

Вказав, що відповідачем надавалися регулярно дозволи позивачу на перетин сином державного кордону з метою відпочинку, а також надавалися кошти для такого відпочинку.

Зазначив, що про надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання сина, серед іншого свідчить і те, що позивач ОСОБА_1 не зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання сина.

В судовому засіданні ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали та навели доводи аналогічні викладеним в позовній заяві та апеляційній скарзі.

ОСОБА_1 додатково суду пояснила, що її теперішній чоловік близько 10 років проживає та працює у Франції і вона має намір виїхати до нього з донькою та сином. Він достатньо заробляє, тому вона не зверталась з позовом про стягнення аліментів. На даний час чоловік має намір усиновити ОСОБА_5 .

Вказала, що від отримання коштів від відповідача у 2020 році відмовилась, оскільки звернулась з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечив і навів доводи аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Додатково пояснив, що ОСОБА_3 завжди спілкувався з сином по телефону, часто син розмовляє неохоче, складалось враження, що біля нього хтось є. Останні роки кошти передавав перевізниками, оскільки так виходило дешевше ніж переказом. У 2020 році він не зміг оформити дозвіл на виїзд сина за кордон у зв`язку з закриттям посольства у Іспанії через карантин, однак згідний його оформити

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 21.07.2010 року шлюб між сторонами розірвано.

18 серпня 2010 року укладено шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу " ОСОБА_1 ".

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 19 листопада 2020 року, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі змісту висновку слідує те, що покази сторін відносно ситуації яка склалася протилежно відрізняються.

Відмовляючи в задоволення позову, суд першої інстанції виходив з відсутності виключних обставин передбачених положеннями ст. 164 СК України, які є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Стаття 166 СК України передбачає, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Аналогічні висновки викладені і у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , на підтвердження викладених у позовній заяві обставин щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, посилалась на те, що відповідач не приймає участі у вихованні та не несе витрати на утримання сина.

Однак дані обставини не можуть бути підставою для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3 відносно його сина, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що відповідач цікавиться сином. Позивач вказує про те, що відповідач бачився з сином, однак на її думку таких побачень було недостатньо. Такі покази позивача узгоджуються і з показами відповідача, згідно яких він вказував про те, що приїжджаючи в Україну не нехтував можливістю бачитись з сином.

При цьому, позивачем не спростовано доводів відповідача про те, що він передавав сину подарунки та кошти на його утримання, як не спростовано доводів про те, що батько спілкується з сином у телефонному режимі чи будь-яким іншим способом.

Доводи скаржника про безпідставне не взяття судом першої інстанції до уваги посилань на те, що відповідач не цікавиться життям свого сина та не приймає участі у його вихованні, оскільки проживає за межами України, не можуть бути підставою для скасування постановленого судового рішення.

Відсутність участі у вихованні дитини через проживання одного з батьків за межами України не може свідчити про злісне ухилення від участі у вихованні дитини, оскільки це об`єктивно ускладнює спілкування та участь у її вихованні.

Колегія суддів вважає, що висновок органу опіки та піклування, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його сина, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Крім того вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.

Належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права та зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 18 січня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 квітня 2021 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О.

Шевчук Г.М.