Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 306/930/19

провадження № 61-13430св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне підприємство фірма «Полата»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2019 року у складі судді: Вінер Е. А., та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Бисага Т. Ю., Кожух О. А., Куштана Б. П.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПП Фірма «Полата» про видачу належно оформленої трудової книжки, проведення остаточного розрахунку при звільненні, видачу наказу про звільнення, нарахування та сплату єдиного соціального внеску, видачу довідки про роботу та виплату всіх сум за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 листопада 2008 року наказом засновника 39-к він призначений на посаду директора ПП Фірми «Полата».

У квітні 2017 року його поставили перед фактом, що 06 березня 2017 року звільнено з роботи. Від нього відібрали ключі та печатку, виставили за ворота. Вважає, що звільнили без жодного персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, що суперечить статті 49-2 КЗпП України, без жодного наказу на звільнення, з ким він ознайомився та підписував, без надання можливості підготувати та провести прийом-передачу повноважень документації та матеріально-товарних цінностей, без видачі в день звільнення трудової книжки та остаточного розрахунку при звільненні. Під час звільнення позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в Свалявській ЦРЛ. На неодноразові звернення до відповідача щодо звільнення, позивачу було надіслано копію рішення власника № 01/2017 від 06 березня 2017 року. Позивачу не було відомо про звільнення з роботи, трудову книжку до цього часу не видано. Більше двох років позивач живе без засобів для існування. Без наказу про звільнення та трудової книжки не може влаштуватися на роботу та стати на облік в центр зайнятості, немає можливості оформити пенсію.

ОСОБА_1 просив:

винести рішення про видачу належно оформленої трудової книжки згідно статті 47 КЗпП з належним чином зазначених в ній нагород, якими держава відзначила за навчання, наполегливу працю та вагомий особистий внесок у зміцнення держави та розвиток економіки України, а саме: нагорода ЦК ВЛКСМ та Міністерства вищої освіти СРСР «За відмінне навчання», орден «Професіонал галузі» від 18 квітня 2011 року, золота медаль «За трудові заслуги» від 26 березня 2013 року, орден «За заслуги перед Вітчизною» від 26 березня 2013 року, орден «Хрест пошани України» від 14 травня 2013 року, сертифікат «Керівник року України 2012» від 2013 року;

провести остаточний розрахунок при звільненні, а саме: виплату заборгованості по зарплаті з розрахунку діючих на підприємстві розмірів заробітної плати директора підприємства та індексу інфляції протягом всього часу затримки - від початку виникнення заборгованості, а саме з 01 квітня 2017 року по день фактичного розрахунку, виплату компенсації за невикористані відпустки та додаткові відпустки із врахуванням ненормованого режиму робочого дня, виплату належної вихідної допомоги згідно статті 44 КЗпП України у розмірі не менше, ніж шестимісячний середній заробіток із розрахунку діючих на підприємстві розмірів заробітної плати директора підприємства та індексу інфляції протягом останніх перед днем фактичного розрахунку двох місяців,

видати копії кадрового наказу про звільнення;

нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок, військовий збір та інші необхідні платежі;

видати довідки про роботу згідно статті 49 КЗпП із зазначенням спеціальності, кваліфікації, отриманих нагород, посади, часу роботи та розміру заробітної плати;

виплатити всі належні суми за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно статей 116, 117 КЗпП - допустивши його негайне виконання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно відповіді ПП Фірми «Полата» при звільненні ОСОБА_1 не передано новому керівництву підприємства ні документів фінансово-господарської діяльності підприємства, не передав трудові книжки новому керівництву. Трудову книжку не має можливості видати у зв`язку з її відсутністю на підприємстві. Тому у задоволенні вимоги про видачу належно оформленої трудової книжки з належним чином зазначених в ній нагород, не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 як керівник відповідав за зберігання і видачу трудової книжки.

Вимоги про проведення остаточного розрахунку при звільненні, а саме: виплату заборгованості по зарплаті з розрахунку діючих на підприємстві розмірів заробітної плати директора підприємства та індексу інфляції протягом всього часу затримки - від початку виникнення заборгованості, а саме з 01 квітня 2017 року по день фактичного розрахунку, виплату компенсації за невикористані відпустки та додаткові відпустки із врахуванням ненормованого режиму робочого дня, виплату належної вихідної допомоги згідно статті 44 КЗпП у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток із розрахунку діючих на підприємстві розмірів заробітної плати директора підприємства та індексу інфляції протягом останніх перед днем фактичного розрахунку двох місяців, видачу копії кадрового наказу про звільнення, нарахування та сплату належного єдиного соціального внеску, військового збору та інших необхідних платежів також не підлягають задоволенню. Згідно листа від 02 травня 2018 року ОСОБА_1 було переведено через банк за січень 2017 рік - 5 239,58 грн, лютий 2017 рік - 5 239,58 грн, березень 2017 рік - 5 310,42 грн. У судовому засіданні ОСОБА_1 повідомив, що ці суми ним отримано. Позивачем не надано доказів заборгованості по зарплаті, кількість днів невикористаних відпусток, додаткових відпусток.

Стосовно видачі довідки про роботу згідно статті 49 КЗпП із зазначенням спеціальності, кваліфікації, отриманих нагород, посади, часу роботи та розміру заробітної плати, то таку довідку йому було надіслано ПП Фірма «Полата» 02 травня 2018 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2019 року змінено в частині правового обґрунтування, резолютивну частину залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач звільнений з роботи не з мотивів наявності у нього інвалідності, а у зв`язку з припиненням його повноважень як директора (посадової особи) підприємства на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП. Тому застосування у цьому випадку положень частини третьої статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» є безпідставним. Припинення трудового договору з посадовою особою на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП залежить від волі власника приватного підприємства, здійснюється на підставі відповідного рішення останнього і видання окремого наказу про звільнення не потребує. Рішення власника підприємства від 06 березня 2017 року № 01/2017 про звільнення позивача є належним і достатнім документом для припинення трудового договору з останнім, а тому за своєю правовою природою прирівнюється до наказу про його звільнення.

Саме позивач повинен був при прийнятті його на роботу до підприємства надати свою трудову книжку та як директор був зобов`язаний забезпечити її облік і зберігання на підприємстві. Натомість, у день звільнення позивача його трудова книжка на підприємстві була відсутня, а тому підприємство було позбавлене можливості таку йому видати. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 січня 2019 року у справі № 306/1648/17 за позовом ОСОБА_1 до підприємства про зміну дати звільнення на час видачі йому копії наказу про звільнення, трудової книжки та проведення остаточного розрахунку про звільненні встановлено, що позивач 18 червня 2013 року особисто отримав в Мукачівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Закарпатської області оригінал своєї трудової книжки, де оформляв свою пенсійну справу, та не надав доказів, що після цього здав цю книжку на підприємство. Тому колегія суддів зробила висновок, що позивач не спростував і твердження представника підприємства про відсутність його трудової книжки на підприємстві, зв`язку з чим відсутня вина підприємства у невидачі позивачеві трудової книжки. Законодавством України не передбачено обов`язку роботодавця видавати працівникові дублікат трудової книжки на наявності в останнього її оригіналу. Тому вимога позивача про видачу йому належно оформленої трудової книжки при звільненні може бути виконана за умови надання ним підприємству оригіналу цієї книжки.

Згідно частини першої статті 233 КЗпП працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. А частиною другою статті 233 КЗпП встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 зроблено висновок стосовно структури заробітної плати. Зокрема зазначено, що вона складається з основної і додаткової заробітної плати, як винагороди за працю. Компенсація за невикористані відпустки і додаткові відпустки, а також вихідна допомога при звільненні не є заробітною платою, а тому до вимог про їх стягнення застосовується позовна давність, передбачена частиною першою статті 233 КЗпП. Оскільки позивач не оспорює своє звільнення, тобто, не вимагає поновлення на роботі, до його вимог не може застосовуватися місячний строк позовної давності. Тому до вимог про компенсацію за невикористані основні і додаткові відпустки і вихідну допомогу при звільненні підлягає застосуванню встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк позовної давності. Про своє звільнення позивачу було відомо ще у квітні 2017 року, про що він сам вказує у позовній заяві. А з рішенням власника підприємства від 06 березня 2017 року № 01/2017 про звільнення позивач ознайомився 29 березня 2018 року під час дослідження цього документа у судовому засіданні Свалявського районного суду Закарпатської області при участі позивача у розгляді справи № 306/1648/17 за позовом позивача до підприємства про зміну дати і причини звільнення. Підтвердженням цього є журнал судового зсідання від 29 березня 2018 року у справі № 306/1648/17 (копія журналу судового засідання наявна в матеріалах справи № 306/930/19). Таким чином позивач мав звернутися до суду з позовними вимогами, за виключенням вимоги про виплату заборгованості по заробітній платі, протягом трьох місяців з дня знайомлення (29 березня 2018 року) з рішенням власника підприємства від 06 березня 2017 року № 01/2017 про своє звільнення, а саме до 29 червня 2018 року. Натомість з цим позовом позивач звернувся у травні 2019 року, тобто, після спливу встановленого законом строку позовної давності, і клопотання про його поновлення не заявив. Згідно статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Аргументи учасників справи

У вересні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану і додаткову відпустки, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, належні до сплати працівникові, є заробітною платою, мають бути виплачені у день його звільнення, і позовні вимоги про їх стягнення відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП не обмежуються будь-яким строком звернення до суду.

Вказує про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 724/140/16-ц, згідно якого припинення трудового договору з посадовою особою на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України залежить від волі власника підприємства та здійснюється на підставі рішення органу вищого рівня. Проте не передбачено, що таке рішення є належним і достатнім документом при звільненні, за своєю правовою природою прирівнюється до наказу про звільнення, і при звільненні працівника видання окремого наказу про звільнення не потребує. Відповідно до вимог Типової інструкції з діловодства, затвердженою постановою КМ України № 1242 від 30 листопада 2011 року лише рішення власника підприємства при звільненні працівника не є належним та достатнім документом для його звільнення. Документом при звільненні працівника є наказ про звільнення, складений згідно вимог Інструкції. Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права, визначених статтями 39-1, 44, 47, 49, 116, 117 КЗпП України та Інструкцією № 58 від 29 липня 1993 року про порядок ведення трудових книжок працівників у подібних правовідносинах.

Зазначає, що суддя апеляційного суду Куштан Б. П. не міг розглядати справу та підлягав самовідводу, оскільки 24 січня 2019 року як доповідач вже розглядав цивільну справу № 306/1648/17 за позовом до ПП фірми «Почата». Замість судді апеляційного суду Собослой Г. Г., який входив до складу колегії, справу було розглянуто за участі судді Кожух О. А. Суди не дослідили зібрані у справі докази, зокрема, докази роботи на підприємстві включно до 30 квітня 2017 року. Апеляційний суд не врахував, що постанова Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 306/1648/17 не набрала законної сили, оскільки 18 березня 2019 року касаційним судом відкрито касаційне провадження. Суди неправильно встановив, що оригінал трудової книжки нібито знаходиться у позивача.

У листопаді 2020 року ПП Фірма «Полата», подало відзив на касаційну скаргу, який підписаний представником Гончаровим В. В. , в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що структура заробітної плати складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат, і до цієї структури не входить середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому наголосила, що до таких інших заохочувальних та компенсаційних виплат, належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що не тільки середній заробіток за час затримки розрахунку, а також і вихідна допомога при звільненні не належать до структури заробітної плати, тобто не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури. Тому середній заробіток за час затримки розрахунку, вихідна допомога при звільненні та компенсація за невикористанні дні відпустки не входять до структури заробітної плати, оскільки ці виплати якраз і передбачені актами чинного законодавства. Апеляційний суд обґрунтовано застосував до вимог про стягнення цих витрат позовну давність, встановлену частиною першою статті 233 КЗпП.

Зазначає, що саме позивач повинен був при прийнятті його на роботу до підприємства надати свою трудову книжку та як директор був зобов`язаний забезпечити її облік і зберігання на підприємстві. Натомість, у день звільнення позивача його трудова книжка на підприємстві була відсутня, а тому підприємство було позбавлене можливості таку йому видати. Про своє звільнення позивачу було відомо ще у квітні 2017 року, про що він сам вказує у позовній заяві. А з рішенням власника підприємства від 06 березня 2017 року № 01/2017 про звільнення позивач ознайомився 29 березня 2018 року під час дослідження цього документа у судовому засіданні Свалявського районного суду Закарпатської області при участі позивача у розгляді справи № 306/1648/17 за позовом позивача до підприємства про зміну дати і причини звільнення. Підтвердженням цього є журнал судового зсідання від 29 березня 2018 року у справі № 306/1648/17 (копія журналу судового засідання наявна в матеріалах справи № 306/930/19). Таким чином позивач мав звернутися до суду з позовними вимогами, за виключенням вимоги про виплату заборгованості по заробітній платі, протягом трьох місяців з дня знайомлення (29 березня 2018 року) з рішенням власника підприємства від 06 березня 2017 року № 01/2017 про своє звільнення, а саме до 29 червня 2018 року. Натомість з цим позовом позивач звернувся у травні 2019 року, тобто, після спливу встановленого законом строку позовної давності, і клопотання про його поновлення не заявив.

Вказує, що позивач звільнений з роботи 06 березня 2017 року згідно з рішенням власника підприємства від 06 березня 2017 року № 01/2017. Натомість він просить виплатити йому заборгованість по заробітній платі починаючи з 01 квітня 2017 року. Підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції, передбачені пунктами 2, 4 частини першої статті 411 ЦПК України, відсутні.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року в частині підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, повернуто.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 26 жовтня 2020 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження:

суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах: Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, від 23 січня 2018 року у справі провадження № 61-992св17, від 04 травня 2018 року у справі № 808/858/16; Верховного Суду України від 06 грудня 2017 року у справі провадження № 6-331цс17, від 14 листопада 2012 року у справі провадження № 6-139цс12, від 26 жовтня 2016 року у справі провадження № 6-1395цс16;

відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункти 2, 4 частини першої, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що згідно наказу № 39-к від 04 листопада 2008 року ПП фірми «Полата» щодо особового складу ОСОБА_1 призначено на посаду директора з 04 листопада 2008 року.

У пункті 5 рішення власника № 01/2017 ПП Фірма «Полата» від 06 березня 2017 року зазначено, що 06 березня 2017 року звільнити з посади директора підприємства ОСОБА_1 , відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП.

Згідно відповіді представника ПП Фірми Полата Гончаров В. при звільненні ОСОБА_1 не передано новому керівництву підприємства ні документів фінансово-господарської діяльності підприємства, не передав трудові книжки новому керівництву. Трудову книжку не має можливості видати у зв`язку з відсутністю такої на підприємстві.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 січня 2019 року у справі № 306/1648/17 за позовом ОСОБА_1 до підприємства про зміну дати звільнення на час видачі йому копії наказу про звільнення, трудової книжки та проведення остаточного розрахунку про звільненні встановлено, що позивач 18 червня 2013 року особисто отримав в Мукачівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Закарпатської області оригінал своєї трудової книжки, де оформляв свою пенсійну справу, та не надав доказів, що після цього здав цю книжку на підприємство.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно частин першої, другої статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 зазначено, що:

«водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати».

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі провадження № 61-992св17 вказано, що:

«безпідставними є також доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем тримісячного строку для звернення до суду із даним позовом, ураховуючи, що предметом позову є стягнення компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, а згідно з положеннями частини другої статті 233 КЗпП України в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат».

У постанові Верховного Суду від 04 травня 2018 року у справі № 808/858/16 вказано, що:

«у частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 №108/95-ВР передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є частиною заробітної плати, а тому звернення до суду з вимогами про зобов`язання її виплатити не обмежується будь-яким строком».

У постанові Верховного Суду України від 06 грудня 2017 року у справі № 6-331цс17 зроблено висновок, що:

«проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16».

У постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 зазначено, що:

«статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що позивач просив провести остаточний розрахунок при звільненні, а саме: виплату заборгованості по зарплаті; виплату компенсації за невикористані відпустки та додаткові відпустки; виплату вихідної допомоги (а. с. 3).

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції: не звернув уваги на те, що позивач просив стягнути заборгованість по зарплаті, виплату компенсації за невикористані відпустки та додаткові відпустки, виплату вихідної допомоги; не врахував, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, не обмежується будь-яким строком. За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про проведення остаточного розрахунку при звільненні та похідних від них вимог про нарахування та сплату єдиного соціального внеску, військового збору та інших необхідних платежів та виплату всіх належних сум за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно статей 116, 117 КЗпП.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє посилання у касаційній скарзі про те, що суди неправильно встановили, що оригінал трудової книжки нібито знаходиться у позивача.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 січня 2019 року у справі № 306/1648/17 за позовом ОСОБА_1 до підприємства про зміну дати звільнення на час видачі йому копії наказу про звільнення, трудової книжки та проведення остаточного розрахунку про звільненні встановлено, що позивач 18 червня 2013 року особисто отримав в Мукачівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Закарпатської області оригінал своєї трудової книжки, де оформляв свою пенсійну справу, та не надав доказів, що після цього здав цю книжку на підприємство.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні вимоги про видачу належно оформленої трудової книжки згідно статті 47 КЗпП з належним чином зазначених в ній нагород, якими держава відзначила за навчання, наполегливу працю та вагомий особистий внесок у зміцнення держави та розвиток економіки України, а саме: нагорода ЦК ВЛКСМ та Міністерства вищої освіти СРСР «За відмінне навчання», орден «Професіонал галузі» від 18 квітня 2011 року, золота медаль «За трудові заслуги» від 26 березня 2013 року, орден «За заслуги перед Вітчизною» від 26 березня 2013 року, орден «Хрест пошани України» від 14 травня 2013 року, сертифікат «Керівник року України 2012» від 2013 року.

Встановивши, що довідки про роботу згідно статті 49 КЗпП позивачу було надіслано ПП Фірма «Полата» 02 травня 2018 року, а із цим позовом він звернувся у травні 2019 року, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні цієї позовної вимоги.

Доводи касаційної скарги про те, що постанова Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 306/1648/17 не набрала законної сили, оскільки 18 березня 2019 року касаційним судом відкрито касаційне провадження, колегія суддів відхиляє.

Згідно частин першої, другої статті 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Твердження у касаційній скарзі про те, що суддя Куштан Б. П. не міг розглядати справу та підлягав самовідводу, оскільки 24 січня 2019 року як доповідач вже розглядав цивільну справу № 306/1648/17 за позовом до ПП фірми «Почата», колегія суддів відхиляє.

Згідно частини четвертої статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою (пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України). Позивач відвід судді Куштан Б. П. не заявляв.

Твердження в касаційній скарзі про те, що замість судді апеляційного суду Собослой Г. Г., який входив до складу колегії, справу було розглянуто за участі судді Кожух О. А., колегія суддів відхиляє. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 серпня 2020 року суддя Собослой Г. Г. у зв`язку із перебуванням у відпустці був замінений суддею Кожух О. А. (а. с. 171).

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Аналіз пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України свідчить, що якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилалася особа у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то касаційне провадження закривається.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-139цс12.

У пункті 4 частини першої статті 396 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

За таких обставин, оскільки Верховний Суд відступив від висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, то касаційне провадження підлягає закриттю, з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-139цс12.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Оскільки встановлено підстави для скасування оскаржених судових рішень, то суд касаційної інстанції інші підстави відкриття касаційного провадження не аналізує.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду не відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду: від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, від 23 січня 2018 року у справі провадження № 61-992св17, від 04 травня 2018 року у справі № 808/858/16, та постановах Верховного Суду України: від 06 грудня 2017 року у справі провадження № 6-331цс17, від 26 жовтня 2016 року у справі провадження № 6-1395цс16.

Колегія суддів вважає, що оскаржена постанова апеляційного суду частково ухвалена без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що: касаційну скаргу необхідно задовольнити частково; оскаржену постанову апеляційного суду у частині позовних вимог про проведення остаточного розрахунку при звільненні, нарахування та сплату єдиного соціального внеску, військового збору та інших необхідних платежів, виплату всі належні суми за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно статей 116, 117 КЗпП, скасувати та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; оскаржені рішення у частині позовних вимог про видачу належно оформленої трудової книжки, видачу копії кадрового наказу про звільнення; видачу довідки про роботу, залишити без змін; закрити касаційне провадження з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-139цс12.

Керуючись статтями 396, 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 306/930/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року, з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме - застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-139цс12.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року у частині позовних вимог про проведення остаточного розрахунку при звільненні, нарахування та сплату єдиного соціального внеску, військового збору та інших необхідних платежів, виплату всі належних сум за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно статей 116, 117 КЗпП, скасувати.

Передати справу № 306/930/19 у частині позовних вимог про проведення остаточного розрахунку при звільненні, нарахування та сплату єдиного соціального внеску, військового збору та інших необхідних платежів, виплату всі належних сум за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно статей 116, 117 КЗпП на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 20 вересня 2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року у частині позовних вимог про видачу належно оформленої трудової книжки, видачу копії кадрового наказу про звільнення; видачу довідки про роботу, залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Закарпатського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року у скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук