Постанова

Іменем України

07 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 540/971/18

провадження № 61-5485св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фермерське господарство «Анаско»,

третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу фермерського господарства «Анаско» на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Гальонкіна С. А., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом дофермерського господарства «Анаско» (далі - ФГ «Анаско»), третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, про визнання договору оренди землі недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом йому належить земельна ділянка, яка перебуває в оренді у відповідача. Раніше земельна ділянка належала ОСОБА_2 . Позивач вважає договір оренди землі недійсним, оскільки у ньому відсутні істотні умови, зокрема, щодо орендної плати із зазначенням її розміру, та вказує, що ОСОБА_2 не укладала цей договір, хоча він і містить нібито її підпис. За умовами договору, він міг бути підписаний сторонами при наявності його невід`ємних частин, а саме: плану або схеми земельної ділянки, акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), акту приймання-передачі об`єкта оренди, який повинен бути підписаний сторонами у триденний строк після державної реєстрації договору, а ОСОБА_2 станом на цю дату померла. Лише 11 травня 2011 року між ПРФ ДП «Центр ДЗК» та ФГ «Анаско» укладено договір на виконання робіт щодо розроблення технічної документації із землеустрою. Стверджує, що документ підроблений.

Таким чином, просив: визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Анаско» і скасувати державну реєстрацію зазначеного договору.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_2 померла після укладення оспорюваного договору оренди землі, тому могла його підписати, а належність підпису ОСОБА_2 у договорі та акті приймання-передачі земельної ділянки позивачем не спростовано, технічна документація із землеустрою виготовлена не відповідачем, а лише на його замовлення, та містить лише акт визначення меж земельної ділянки в натурі, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання такого договору недійсним. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 отримав від ФГ «Анаско», за його заявами 10 000,00 грн за видатковим касовим ордером 22 лютого 2015 року та 70 000,00 грн 02 лютого 2017 року за оренду земельної ділянки.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Машівського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено; визнано недійсним договір оренди землі від 15 листопада 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Анаско», зареєстрований у відділі Держкомзему в Машівському районі Полтавської області 08 липня 2011 року за № 00211; у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з оспорюваного договору не вбачається розміру орендної плати за користування земельною ділянкою. Зазначення у пункті 9 указаного договору показника 3 % не свідчить про визначення розміру орендної плати, оскільки договором не визначена базова величина, частину від якої становить орендна плата. Крім того, договір оренди землі від 15 листопада 2010 року не визначає нормативно-грошову оцінку землі, переданої в оренду.Апеляційний суд зазначив, що отримання ОСОБА_1 , грошових коштів у розмірі 10 000 грн та 70 000 грн у рахунок орендної плати за договором від 15 листопада 2010 року, сам по собі не вказує на розмір орендної плати за договором, оскільки відповідачем не надано будь-якого розрахунку, який би надавав можливість установити базові величини орендної плати. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відсутність визначеного у договорі оренди землі розміру орендної плати суперечить статті 15 Закону України «Про оренду землі» та порушує право власника земельної ділянки на отримання належної плати за користування його майном.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у березні 2020 року до Верховного Суду ФГ «Анаско», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у пункті 9 договору оренди землі вказано, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: у натуральній та грошовій формі 3 %, а тому твердження позивача про відсутність у договорі відомостей щодо оплати за оренду не відповідає дійсності. Крім того, розмір мінімальної орендної плати визначено і діючим законодавством. Зазначає, що поведінка позивача є недобросовісною, оскільки він спочатку отримував орендну плату за своїми заявами, а потім заявив позов про визнання договору недійсним.

Відповідач посилається на те, що сам по собі факт відсутності істотної умови в договорі не є безумовною підставою для визнання правочинів недійсними, оскільки має бути ще сам факт порушення прав, що викладено у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, від 09 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15 та інших аналогічних постановах.

Фермерське господарство зазначає, що судом безпідставно не застосовано наслідки пропуску позовної давності. Так, позивач звернувся до суду у 2018 році, в той час як спадкодавцем позивача оспорюваний договір підписано у 2010 році, а сам позивач звертався до відповідача у лютому 2015 року із заявою про виплату орендної плати. Таким чином, позовна давність позивачем пропущена.

Короткий зміст вимог заперечень (відзиву) на касаційну скаргу

У травні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив від ОСОБА_1 у якому позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона є законною і обгрунтованою. Посилається на те, що апеляційний суд обгрунтовано врахував відсутність у договорі оренди землі розміру нормативної грошової оцінки землі та вказує на помилковість висновків відповідача щодо пропуску ним позовної давності. У позивача виникло право на звернення до суду за захистом свого порушеного права лише у 2018 році з моменту оформлення права власності на земельну ділянку.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 15 листопада 2010 року укладено договір оренди землі між ОСОБА_2 та ФГ «Анаско», за умовами якого (пункт 1, 2) орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Павлівської сільської ради, загальною площею 6,17 га, належну ОСОБА_2 , строком на 49 років (пункт 8), зі сплатою орендної плати в натуральній та грошовій формі у строк з 01 вересня по 31 грудня (пункти 9, 11). Договір був зареєстрований у Машівському районному відділі Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Центр ДЗК» (далі - Машівський РВ Полтавської РФ ДП «Центр ДЗК») про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 08 липня 2011 року за номером 00211.

Відповідно до акта прийому-передачі об`єкта оренди за договором оренди ОСОБА_2 передала, а ФГ «Анаско» прийняло в платне користування земельну ділянку площею 6,17 га, яка розташована в с. Павлівка.

Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право користування ФГ «Анаско» земельними ділянками громадян, у т. ч. ОСОБА_2 , у адміністративних межах Павлівської сільської ради Машівського району Полтавської області, виготовлена в 2011 році та містить акт визначення меж земельної ділянки ОСОБА_2 у натурі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 . Спадкоємцем за заповітом після померлої ОСОБА_2 є її син - ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 13 червня 2018 року.

ОСОБА_1 отримав від ФГ «Анаско» за оренду земельної ділянки 10 000,00 грн за видатковим касовим ордером 22 лютого 2015 року та 70 000,00 грн 02 лютого 2017 року, про що свідчать копії заяв ОСОБА_1 та видаткових касових ордерів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Указаний спір виник між сторонами з приводу визнання недійсним договору оренди землі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір оренди містить розмір орендної плати - 3 %, а з пояснень відповідача убачалося, що 3 % слід обчислювати від нормативної грошової оцінки землі, крім того позивач не оспорює отримання у рахунок орендної плати 80 000,00 грн.

Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про визнання недійсним договору оренди землі, виходив з того, що посилання у договорі на показник 3 % не свідчить про визначення розміру орендної плати, оскільки відсутня базова величина, частину від якої становить орендна плата. Таким чином, суд вважав, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним.

З указаним висновком апеляційного суду не можна погодитись, оскільки він суперечить вимогам закону та не ґрунтується на матеріалах справи.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договору оренди землі) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Частиною другою статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договору оренди землі) передбачено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку доводам позивача щодо відсутності у договорі оренди землі істотної умови, а саме розміру орендної плати врахував, що договір оренди, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Анаско» містить розмір орендної плати - 3 %, та надав оцінку поясненням відповідача, про те, що 3 % становить від нормативної грошової оцінки землі.

Також судом першої інстанції надано оцінку поведінці позивача, зокрема, щодо отримання ним у рахунок орендної плати від відповідача 80 000,00 грн, що також унеможливлює визнання договору оренди недійсним з підстав відсутності у ньому розміру орендної плати.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18) викладений правовий висновок, згідно з яким, визнаючи недійсним договір, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

Також Верховний Суд України неодноразово висловлював підхід, згідно якого відсутність однієї із істотних умов у договорі оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору), може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом.

Так, у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-88цс14 вказано, що: «відповідно до вимог статті З ЦПК України й статті 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право, а тому при розгляді справи про визнання недійсним договору оренди землі, з підстав відсутності у договорі передбаченої статтею 15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови, як умова передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, суду слід з`ясувати чи дійсно порушено права орендодавця відсутністю такої умови, її істотність та в чому полягає порушення законних прав позивача».

У постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 зазначено, що: «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема, в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав».

Виходячи з того, що відповідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушує право орендодавця відсутність у договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця.

Таким чином, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки судом не встановлено в чому саме полягає порушення прав позивача, з огляду на те, що останній отримував орендну плату.

Посилання позивача на відсутність у договорі істотної умови не унеможливила виконання договору, і останній не заперечував про отримання орендної плати, тому незгода позивача з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання його прав порушеними.

Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув та скасував законне рішення суду першої інстанції, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів, не врахував указані вище норми матеріального права, тому дійшов помилкових висновків про часткове задоволення позову.

Відповідач просив застосувати позовну давність до позовних вимог про визнання договору оренди землі недійсним.

Відповідно до статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давністьзастосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність,суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давністьспливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову відмовлено по суті позовних вимог, тому відсутні підстави надавати оцінку доводам відповідача щодо пропуску позивачем позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи те, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду та залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо клопотання про відмову у відкритті касаційного провадження у справі

ОСОБА_1 направив до Верховного Суду лист, у якому посилається на те, що справа є малозначною, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Під час відкриття касаційного провадження у справі Верховний Суд не встановив наявність підстав для віднесення справи до категорії малозначних.

Враховуючи викладене, а також наведені норми закону, у задоволенні клопотання позивача необхідно відмовити.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи убачається, що ФГ «Анаско» сплатило судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 409,60 грн.

Отже, сплачений судовий збір за подання ФГ «Анаско» касаційної скарги в розмірі 1 409,60 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фермерського господарства «Анаско» задовольнити.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року скасувати.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 05 грудня 2019 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь фермерського господарства «Анаско» 1 409,60 грн судового збору за подачу касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук