Справа № 127/3714/21
Провадження № 2/127/638/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2021 м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Бессараб Н.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача суму позики у розмірі 2000,00 грн., проценти у розмірі 13260,00 грн., суму втрат від інфляції в розмірі 85,28 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10.03.2020 року позивач позичив відповідачці 2000 грн. і зобов`язалася повернути позивачу до 24.03.2020 року позичені кошти в сумі 2300 грн., про що ОСОБА_2 написала власноручно розписку. Також умовами вказаної боргової розписки встановлено, що за кожний день після 24.03.2020 року до дня повного погашення боргу, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідачка зобов`язується сплачувати 2% від суми позики, а саме 40 грн. Однак у визначений сторонами строк відповідач ОСОБА_2 позичені кошти не повернула, тому позивач нарахував відповідачці 13260 грн. відсотків за користування коштами за період з 25.03.2020 року по 12.02.2021 року та 85,28 грн. інфляційних. У зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від виконання взятого на себе зобов`язання щодо повернення боргу, позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 24.02.2021 року у даній цивільній справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Однак, у визначені судом строки, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було.

Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило.

З огляду на це, суд дійшов висновку про вирішення спору за наявними матеріалами у справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.03.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала у позику 2000 грн. від ОСОБА_1 . За кожен день користування грошима зобов`язувалась сплачувати 1% від суми позики (20 грн.) та зобов`язувалась повернути до 24.03.2020 року гроші (сума позики + відсотки за 15 днів) в сумі 2300 грн., про що написала відповідну письмову розписку (а.с. 9). Крім того, у вказаній розписці вказано, що за кожен день після 24.03.2020 року до дня повного погашення боргу, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України ОСОБА_2 зобов`язується сплачувати відсотки у розмірі 2% від суми позики (40 грн.).

Однак відповідачка ОСОБА_2 у вказаний в розписці строк, а також до теперішнього часу не повернула позичені кошти та ухиляється від виконання свого зобов`язання. 16.12.2020 року позивачем було направлено відповідачці письмову досудову претензію про повернення позики, яка залишена без відповіді та реагування (а.с. 10-11).

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема з правочинів та договорів.

Згідно статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. А тому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що відповідачка ОСОБА_2 написала розписку під тиском чи не розуміючи значення своїх дій. Відповідачка не була позбавлена можливості оспорювати чинність такого правочину шляхом пред`явлення відповідного позову, однак таким правом не скористалася. Крім того, ОСОБА_2 не зверталася до ОСОБА_1 з вимогою про повернення боргової розписки з підстав не отримання вказаних у розписці грошових коштів. Також договір позики від 10.03.2020 року не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

Наявність оригіналу розписки від 10.03.2020 року у позивача свідчить про невиконання відповідачкою умов договору позики та є єдиним доказом передачі коштів.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, 10.03.2020 року між сторонами було укладено договір позики у відповідності до якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 2000 грн., які зобов`язалася повернути в строк до 24.03.2020 року, проте свій обов`язок не виконала, кошти в обумовлений строк не повернула, тому суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 грн. боргу.

Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13260,00 грн. процентів за договором позики, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом встановлено, що 10.03.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала у позику 2000 грн. від ОСОБА_1 . За кожен день користування грошима зобов`язувалась сплачувати 1% від суми позики (20 грн.) та зобов`язувалась повернути до 24.03.2020 року гроші (сума позики + відсотки за 15 днів) в сумі 2300 грн., про що написала відповідну письмову розписку (а.с. 9). Крім того, у вказаній розписці вказано, що за кожен день після 24.03.2020 року до дня повного погашення боргу, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України ОСОБА_2 зобов`язується сплачувати відсотки у розмірі 2% від суми позики (40 грн.).

Позивачем зроблено розрахунок відсотків за період з 10.03.2020 року по 24.03.2020 року у розмірі 300,00 грн. та за період з 25.03.2020 року по 12.02.2021 року у розмірі 12960,00 грн., який суд вважає обґрунтованим та доведеним, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

У зв`язку із простроченням виконання ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 85,28 грн. інфляційних втрат.

Положення ст. 625 ЦК України про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, суми боргу з урахуванням інфляційних втрат може бути застосоване тільки в разі, якщо валютою виконання зобов`язання є гривня.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі боргової розписки від 10.03.2020 року за змістом яких ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 грошові кошти 2000 грн., які зобов`язувалась повернути до 24.03.2020 року, проте не повернула. Тому суд вправі застосувати до таких грошових зобов`язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях. З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 85,28 грн. інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Враховуючи вказані вище норми права, встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи та надані докази, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу в розмірі 2000 грн., проценти в розмірі 13260 грн., суму втрат від інфляції в розмірі 85,28 грн.

Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача понесений судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст. ст. 11, 202, 207, 525, 526, 530, 599, 625, 640, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 279-282 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в загальному розмірі 15345,28 грн. (п`ятнадцять тисяч триста сорок п`ять грн. 28 коп.), з яких: сума позики - 2000 грн., сума процентів - 13260 грн., сума втрат від інфляції - 85,28 грн.).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесений судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущенного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Суддя: