Постанова

Іменем України

22 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 463/5959/19

провадження № 61-5903св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року в складі судді Жовніра Г. Б. та постанову Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року в складі колегії суддів: Курій Н. М., Ванівського О. М., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») про стягнення пені, інфляційних втрат та процентів річних за прострочене виконання грошового зобов`язання зі сплати страхового відшкодування.

Позов обґрунтовано тим, що 31 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Арсенал страхування» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 457/15-Т/ЛВ. Об`єктом страхування зазначено транспортний засіб марки «Toyota Sequoia», державний номерний знак НОМЕР_1 , чорного кольору, 2008 року випуску. Цей застрахований автомобіль 13 грудня 2015 року було викрадено. Звернувшись до ПрАТ «СК «Арсенал страхування», ОСОБА_1 виплату страхового відшкодування не отримала, у зв`язку з чим звернулась до суду.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львові від 07 грудня 2016 року у справі № 463/3605/16-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_1 627 000,00 грн страхового відшкодування. Однак, це рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року. Постановою Верховного Cуду від 03 квітня 2019 року касаційну скаргу позивача задоволено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року скасовано, а рішення Личаківського районного суду м. Львові від 07 грудня 2016 року залишено в силі.

ПрАТ «СК «Арсенал страхування», виконуючи рішення суду, здійснив виплату страхового відшкодування в сумі 627 000,00 грн лише 16 квітня 2019 року, а тому позивач вважала, що з відповідача підлягає до стягнення пеня за період з 18 жовтня 2016 року по 15 квітня 2019 року включно у розмірі 62 700,00 грн, яка обмежена 10-ма процентами від суми невиконаного зобов`язання відповідно до пункту 30.1 договору страхування. Також, на думку позивача, враховуючи положення статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідач повинен сплатити на її користь 224 403,30 грн інфляційних втрат та 46 885,60 грн трьох процентів річних за прострочене виконання грошового зобов`язання зі сплати страхового відшкодування.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_1 752,40 грн пені, 224 403,30 грн інфляційних втрат та 46 885,60 грн трьох процентів річних за прострочене виконання грошового зобов`язання зі сплати страхового відшкодування. Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» в дохід держави 2 720,41 грн судового збору.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, послався на постанову Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 463/3605/16-ц та вважав доведеним і обґрунтованим факт порушення ПрАТ «СК «Арсенал страхування» законних прав та інтересів позивача щодо своєчасної виплати суми страхового відшкодування.

Також суд дійшов висновку про те, що оскільки грошові зобов`язання відповідача виникли з моменту настання передбачених договором підстав для страхової виплати, а не з моменту прийняття кінцевого рішення суду у справі № 463/3605/16-ц, яке лише підтвердило законність вимог позивача, то тривалий судовий розгляд не звільняє відповідача від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання та застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, зменшуючи розмір стягнення пені, заявлених у позовній заяві, суд першої інстанції врахував, що відповідно до пункту 30.3 договору страхування, в разі вирішення питання про стягнення грошових коштів з винної сторони за даним договором в судовому порядку нарахування пені за час розгляду судової справи не здійснюється, та дійшов висновку, що пеня підлягає стягненню лише за період з 04 квітня 2019 року (наступний день після ухвалення постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 463/3605/16-ц) по 15 квітня 2019 року (останній день до здійснення виплати страхового відшкодування відповідачем), тобто за 12 днів прострочення.

Постановою Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Арсенал страхування» залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У березні 2020 року року ПрАТ «СК «Арсенал страхування» із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені вище судові рішення у частині стягнення із заявника інфляційних втрат у розмірі 224 403,30 грн і трьох процентів річних у розмірі 46 885,60 грн та ухвалити нове рішення в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не надали належної оцінки тому, що з 11 квітня 2017 року рішення суду апеляційної інстанції у справі № 463/3605/16-ц було обов`язковим для сторін та не зобов`язувало відповідача здійснити виплату страхового відшкодування, оскільки апеляційний суд погодився з правомірністю відмови страховика у виплаті страхового відшкодування. З незалежних від відповідача підстав, лише через два роки суд касаційної інстанції ухвалив постанову, якою скасовано рішення суду апеляційної інстанції та залишено в силі рішення суду першої інстанції;

- не врахували, що порушення розумного строку під час розгляду касаційним судом справи № 463/3605/16-ц, жодним чином не залежало від відповідача та не повинно бути підставою для покладення на страховика відповідальності;

- проігнорували висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 27 травня 2019 року у справі № 910/20107/17, від 05 травня 2019 року у справі № 910/1389/18, від 14 лютого 2019 року у справі № 922/1019/18, від 22 січня 2019 року у справі № 905/305/18, від 21 травня 2018 року у справі № 904/10198/15, від 02 березня 2018 року у справі № 927/467/17 щодо стягнення сум на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Також у касаційній скарзі заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень частини другої статті 625 ЦК України за період коли судове рішення, на підставі якого з боржника стягнуто заборгованість, фактично не підлягало виконанню.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року, що залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року, в частині стягнення з ПрАТ «СК «Арсенал на користь ОСОБА_1 пені у розмірі 752,40 грн, а тому Верховним Судом в цій частині не переглядається.

03 липня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ПрАТ «СК «Арсенал страхування», в якому зазначив про її необґрунтованість та безпідставність доводів, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

07 липня 2020 року ПрАТ «СК «Арсенал страхування» із застосуванням засобів поштового зв`язку подало до Верховного Суду заяву про поворот виконання рішення суду, яку обґрунтувало тим, що 27 березня 2020 року повністю виконало вимоги рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року у справі № 463/5959/19, залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року, та сплатило на користь позивача 270 041,30 грн, з яких: 752,40 - пеня, 224 403,30 грн - інфляційні втрати та 46 885,60 грн - три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання. Також 12 травня 2020 року на користь держави відповідачем було здійснено оплату судового збору у розмірі 2 720,41 грн. Тому, на переконання заявника, у випадку задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволення позову (або задоволення позовних вимог у меншому розмірі), є всі підстави вирішити питання про поворот виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року та стягнути із позивача сплачені відповідачем кошти.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 01 квітня 2020 року касаційну скаргу ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у малозначній справі за касаційною скаргою ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на підставі пункту 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), витребувано матеріали справи № 463/5959/19 із Личаківського районного суду м. Львова, надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У липні 2020 року матеріали справи № 463/5959/19 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 31 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Арсенал страхування» укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 457/15-Т/ЛВ.

Відповідно до пунктів 4, 5 цього договору, предметом страхування є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом марки «Toyota Sequoia», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова - НОМЕР_2 .

Страхова сума застрахованого транспортного засобу, згідно з пунктом 10 вказаного договору страхування, становила 660 000,00 грн.

13 грудня 2015 року, близько 04 год 30 хв біля готелю «Віконт», що знаходиться в Пустомитівському районі Львівської області на автодорозі «Київ - Чоп», неподалік м. Винники, вказаний автомобіль був викрадений невідомою особою. Відомості за вказаним фактом 14 грудня 2015 року Пустомитівським відділенням поліції Франківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002088 та розпочато досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 289 Кримінального кодексу України.

Згідно з підпунктом 7.1 пункту 7 договору страхування, викрадення транспортного засобу марки «Toyota Sequoia», державний номерний знак НОМЕР_1 , є страховим випадком за даними договором.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача ПрАТ «СК «Арсенал страхування» із заявою про виплату страхового відшкодування.

18 жовтня 2016 року листом ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку із чим вона була змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

07 грудня 2016 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова у справі № 463/3605/16-ц позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Арсенал страхування» задоволено. Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_1 627 000,00 грн страхового відшкодування.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Арсенал страхування» задоволено, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року у справі № 463/3605/16-ц скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 463/3605/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2017 року скасовано, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2016 року залишено в силі.

Вказане судове рішення Верховного Суду зокрема мотивоване тим, що відмова ПрАТ «СК «Арсенал страхування» у виплаті страхового відшкодування від 18 жовтня 2016 року була незаконною та такою, що порушила права ОСОБА_1

16 квітня 2019 року відповідачем ПрАТ «СК «Арсенал страхування» ОСОБА_1 виплачено страхове відшкодування в сумі 627 000,00 грн у зв`язку із страховим випадком, який мав місце 13 грудня 2015 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оскільки він установлює ціну договору страхову суму.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-282цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, обґрунтовано послався на постанову Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 463/3605/16-ц та вважав доведеним факт порушення ПрАТ «СК «Арсенал страхування» законних прав та інтересів позивача щодо своєчасної виплати суми страхового відшкодування.

Також суд дійшов правильного висновку про те, що оскільки грошові зобов`язання відповідача виникли з моменту настання передбачених договором підстав для страхової виплати, а не з моменту прийняття кінцевого рішення суду у справі № 463/3605/16-ц, яке лише підтвердило законність вимог позивача, то тривалий судовий розгляд не звільняє відповідача від відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання та застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Аргументи касаційної скарги щодо порушення розумних строків розгляду цивільної справи № 463/3605/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «Арсенал страхування» про стягнення страхового відшкодування у зв`язку із проведенням в Україні судової реформи є безпідставними, оскільки спір у цій справі виник у зв`язку із необґрунтованою та протиправною відмовою у виплаті страхового відшкодування відповідачем, а не надмірною тривалістю розгляду цивільної справи № 463/3605/16-ц.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на, що саме ПрАТ «СК «Арсенал страхування» порушило договірні зобов`язання, протиправно відмовивши позивачу у виплаті страхового відшкодування, що привело до даного судового процесу.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 27 травня 2019 року у справі № 910/20107/17, від 05 травня 2019 року у справі № 910/1389/18, від 14 лютого 2019 року у справі № 922/1019/18, від 22 січня 2019 року у справі № 905/305/18, від 21 травня 2018 року у справі № 904/10198/15, від 02 березня 2018 року у справі № 927/467/17, є безпідставними з урахуванням того, що у наведених заявником постановах судів касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ.

Посилання у касаційній скарзі на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень частини другої статті 625 ЦК України у подібних правовідносинах є безпідставними, з огляду на те, що такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 758/16044/16-ц (провадження № 61-913св17).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, який їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, а тому оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик