Номер провадження: 22-ц/813/2270/21
Номер справи місцевого суду: 947/6643/20
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2020 року в цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

26.03.2020 року Одеська міська рада звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Юридичного департаменту Одеської міської ради, в якій просить суд витребувати у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Одеси у особі Одеської міської ради земельну ділянку, загальною площею 0,2 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :45:008:0036, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилається на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , на підставі постанов Київського районного суду м. Одеси, які були ухвалені судом в один день - 19.04.2007 року (справа №2-А-448 та № 2-А-453), скасованими постановами Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2010 року та від 26.01.2011 року, отримали у власність наступні земельні ділянки: ОСОБА_3 земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0008, та ОСОБА_5 земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0004.

На підставі зазначених постанов суду ОСОБА_3 та ОСОБА_5 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки, які у подальшому неодноразово відчужувались.

ОСОБА_6 за договорами купівлі-продажу від 04.04.2008 року здійснив відчуження обох земельних ділянки ОСОБА_1 , який 08.05.2008 року на підставі даних угод отримав державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 300731 та серії ЯЖ № 300732, які були зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 66 та №65, відповідно.

На підставі вищевказаного, прокуратура Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернулась до суду з відповідним позовом до управління Держкомзему у м. Одесі та ОСОБА_1 про скасування державного акту про право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.12.2011 року було задоволено.

Представник позивача стверджував, що з метою приховування протиправних дій та невиконання рішення суду, ОСОБА_1 провів об`єднання вищезазначених земельних ділянок шляхом формування нової земельної ділянки площею 0,2 га (0,1 га + 0,1 га), за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0036, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 16.07.2019 року, індексний номер: 47807340, РНОНМ: 101, номер запису про право власності 32418484.

З урахуванням викладеного, Одеська міська рада як власник земель комунальної власності, які вибули з володіння поза її волею, звернулася до суду з відповідним позовом про витребування у ОСОБА_1 земельної ділянки (т. 1, а.с.1-18).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року (головуючий-суддя Петренко В.С.) Позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна - задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь територіальної громади міста Одеси у особі Одеської міської ради земельну ділянку, загальною площею 0,2 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :45:008:0036, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Одеської міської ради (на рахунок юридичного департаменту Одеської міської ради: код отримувача - 26302537, банк отримувача - Держказначейська служба України, м. Київ, номер рахунку - UA0034995), судовий збір у розмірі 21 034 (двадцять одна тисяча тридцять чотири) грн. 26 коп. (т.2, а.с.59-72).

30 червня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Берназ Альона Вікторівна звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2020 року по цивільній справі №947/6643/20 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна.

В обґрунтування наданої заяви представник заявника посилається на те, що ОСОБА_1 належним чином не було повідомлено про судове засідання та не було вручено йому судову повістку про виклик до суду на 27 травня 2020 року, оскільки судова повістка була повернута поштою із відміткою «інші причини», що позбавило його можливості з`явитись у дане судове засідання та повідомити про причини неявки(т.2, а.с.19-104).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2020 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Берназ Альони Вікторівни про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2020 року по цивільній справі №947/6643/20 за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна - залишити без задоволення (а.с.223-230).

07 серпня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась до суду із апеляційною скаргою на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси 07 липня 2020 року. Апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції щодо належного сповіщення відповідача є хибним та таким, що не ґрунтується на приписах чинного законодавства та не узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду. Вказує, що ухвалення заочного рішення від 27 травня 2020 року у справі №947/6643/20 позбавило ОСОБА_1 можливості надати відзив, чим порушує його законне право, окрім того у зв`язку із запровадженням з 12 березня 2020року в Україні карантину, строк на подання ОСОБА_1 відзиву на позовну заяву Одеської міської ради у справі № 947/6643/20 є продовженим на момент карантину та досі не сплив, за таких обставин, апелянт вважає, що апеляційним судом має бути досліджено докази, додані ОСОБА_1 до апеляційної скарги. Зокрема, суд першої інстанції помилково вважав встановленим факт вибуття спірних земельних ділянок з власності ОМР, так рішення на обставини встановлені у якому суд першої інстанції посилається в порядку преюдиції - скасовано, а отже не відповідає вимогам встановленими ст. 82 ЦПК України. Окрім того звертає увагу апеляційного суду, що питання витребування частини земельної ділянки вже було предметом розгляду у справі №947/6643/20, рішення у якій набрало законної сили, таким чином оскаржуване судове рішення порушує принцип правової визначеності. Також, звертає увагу, що судом першої інстанції у порушення вимог встановленим протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не було встановлено «Суспільного інтересу» втручання у мирне володіння ОСОБА_1 спірним майном. Посилання ж суду першої інстанції на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі 357/9328/15-ц, оскільки обставини даної справи істотно відрізняються від обставин у справі №947/6643/20. Так само не дотримано судом першої інстанції і вимог встановлених протоколом №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині «пропорційності втручання», так ОМР не має наміру відшкодовувати відповідачу, який є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, витрат, що було ним понесено з метою збереження та поліпшення вказаних земельних ділянок. Апелянт підкреслює, що у даній справі один орган державної влади намагається виправити помилки допущені іншим органом влади за рахунок приватної особи, що суперечить принципам вищенаведеного протоколу №1. Апелянт вважає необхідним застосувати у даній справі правові висновки викладені Європейським судом з прав людини у справі «Gladysheva v. Russia». Зприводу наведених вище доводів, апелянт наводить наступну релевантну практику верховного суду: викладену у постанові від 03.04.2019 у справі №372/4581/14-ц, викладену у постанові від 27.03.2019 року у справі №396/4858/16-ц, викладену у постанові від 16.10.2019 року у справі №522/23155/16-ц. Окрім того, апелянт також зазначив на порушення судом першої інстанції принципу добросовісності, викладеному у п.6 ч.1 ст.6 ЦК України. Окрім того, ОСОБА_1 відзначає, що ОМР визнавала право власності відповідача на спірні земельні ділянки. Також апелянт звертає увагу на необхідність застосування строків позовної давності, про що заявляє відповідне клопотання. На підставі викладеного просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог (т.3, а.с.1-34).

19.11.2020 року від Одеської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає, що ні відповідач, ні його представник в судове засідання не з`явились. У зв`язку з відсутністю у суду фінансування на відправлення поштової кореспонденції, представником ОМР було самостійно направлено ОСОБА_1 повістку про виклик до судового засідання. Позивач зазначає, що ОМР рішення одо передачі чи відмови у передачі спірних земельних ділянок у власність або користування не приймала, а тому оформлення права приватної власності на користь фізичних осіб відбувалось з порушенням прав територіальної громади м. Одеси. При цьому позивач посилається на те, що Одеським апеляційним адміністративним судом були скасовані постанови Київського районного суду м. Одеси від 19.04.2007 року щодо передачі у власність спірних земельних ділянок. Також позивач посилається на положення ст. 388 ЦК України та просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 08.04.2021 року представник апелянта апеляційну скаргу підтримав. Представник ОМР проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Інші учасники про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що договори дарування нерухомого майна, яке належало на праві власності ОСОБА_7 , були укладені останнім зі своїми родичами: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , з метою ухилення від виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року щодо стягнення з ОСОБА_7 на користь позивача заборгованість за кредитним договором.При укладенні договорів дарування, відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 знали про існування у ОСОБА_7 заборгованості за кредитним договором, яка була стягнута з останнього на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 квітня 2015 року, але останнім не була повернута позивачу. Дії відповідача ОСОБА_7 при відчуженні належного йому на праві власності нерухомого майна були направлені на уникнення звернення стягнення на майно, яке належало йому на праві власності, а тому суд вирішив задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приват банк» щодо визнання договорів дарування недійсними.

Апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до ч. 4 вказаної статті суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо допущення судом першої інстанції процесуальних порушень

З матеріалів справи вбачається, що з позовними вимогами Одеська міська рада звернулась 26.03.2020 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27.03.2020 року було відкрито провадження в справі. Підготовче судове засідання було призначено на 13.05.2020 року (т. 1, а.с. 163-165).

27.03.2020 року було проведено підготовче судове засідання, на яке ніхто не викликався.

В матеріалах справи наявна розписка представника ОМР від 31.03.2020 року про отримання копій ухвал про відкриття та про забезпечення позову (т. 1, а.с. 174).

Також в матеріалах справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (копії ухвал про відкриття та про забезпечення позову та повістка), трекінг-номер відправлення 931, в якому міститься підпис отримувача ОСОБА_1 від 13.04.2020 року (т. 2, а.с. 1).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що за результатами пошуку на офіційному сайті ДП УДППЗ «Укрпошта» (URL: https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html) інформація щодо вказаного відправлення відсутня.

13.05.2020 року представник Одеської міської ради - Романець Ю.-В.О. звернулась до суду з клопотанням про відкладення судового засідання з мотивів карантинних обмежень (т. 2, а.с. 8).

13.05.2020 року інший представник Одеської міської ради - Юрош В.В. звернувся до суду з заявою про проведення підготовчого засідання в справі без участі представника ОМР, просив розглянути питання про закриття підготовчого провадження, позовні вимоги підтримав (т. 2, а.с. 10).

13.05.2020 року підготовче провадження в справі було закрито. Розгляд справи призначено на 27.05.2020 року (т. 2, а.с. 15).

В судове засідання 27.05.2020 року з`явився лише представник позивача - ОСОБА_10 . В цьому судовому засіданні було ухвалено заочне рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

В матеріалах справи міститься квитанція оператора поштового зв`язку про направлення Позігунлиста, трекінг-номер відправлення 642 від 14.05.2020 року. Відповідно до інформації за результатами пошуку на офіційному сайті ДП УДППЗ «Укрпошта» вказане відправлення не було вручене під час доставки з поміткою «інші причини» (т. 2, а.с. 48).

За змістом ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив.

Відповідно до ч.ч. 5-6 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 10 січня 2002 року № 10-р «Про національного оператора поштового зв`язку» АТ «Укрпошта» є національним оператором поштового зв`язку.

Закон України від 04 жовтня 2001 року № 2759-III «Про поштовий зв`язок» визначає правові, соціально-економічні та організаційні основи діяльності у сфері надання послуг поштового зв`язку, а також регулює відносини між органами державної влади та органами місцевого самоврядування, операторами поштового зв`язку і користувачами їх послуг.

Оператори поштового зв`язку надають послуги з пересилання внутрішніх поштових відправлень, до яких, зокрема, належать рекомендовані листи (абзац 4 пункту 8 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 в редакції, чинній на момент направлення копії відповідного судового рішення (далі - Правила).

Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (п. 17 Правил).

Рекомендованим поштовим відправленням є, зокрема, реєстрований лист, який приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення (абзац 27 пункту 2 Правил). У разі подання для пересилання, зокрема, реєстрованого поштового відправлення з повідомленням про його вручення відправник заповнює бланк повідомлення на свою поштову адресу або адресу особи, якій за його дорученням належить надіслати повідомлення після вручення поштового відправлення, поштового переказу (абзац перший пункту 62 Правил).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що квитанція про направлення ОСОБА_1 листа не містить ані інформації про відправника, ані відомостей щодо вмісту цього листа. Опис-вкладення відправлення в матеріалах справи відсутній. Відомості щодо отримання позивачем судової кореспонденції для відправлення її відповідачу в матеріалах справи відсутні. Рекомендоване повідомлення про невручення поштового відправлення з «інших причин» в матеріалах справи відсутнє.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що положення процесуального законодавства не дозволяються дійти висновку, що повернення судової кореспонденції з вказівкою причини повернення: «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Повернення із вказаної причини не свідчить ні про відмову сторони від одержання відправлення, ні про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Відповідно до п. 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Враховуючи наведене апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції не дотримався вимог цивільного процесуального законодавства щодо належного повідомлення учасника справи та не забезпечив останньому реалізувати надані йому законом права, оскільки розглянув справу за його відсутності, не повідомивши належним чином про дату, час і місце судового засідання

Вказана позиція узгоджується з висновком ВП ВС в постанові від 12.02.2019 року в справі № 906/142/18, а також в постанові від 12.12.2018 року в справі № 752/11896/17.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, оскільки справу було розглянуто за відсутності відповідача, докази належного повідомлення якого про час та місце судового засідання в матеріалах справи відсутні, на що апелянт звернув увагу в своїй скарзі, апеляційний суд задовольняє апеляційну скарга та скасовує оскаржуване рішення та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Одночасно апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні посилається на те. що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись та отримати інформацію щодо справи на веб-сторінці офіційного веб-порталу судової влади України за адресою: http://court.gov.ua/. При цьому суд першої інстанції також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини, зокрема mutatis mutandis до висновку ЄСПЛ у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п. 41) стосовно того, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Разом з тим, апеляційний суд констатує, що посилання суду першої інстанції на вказану судову практику є безпідставним, оскільки суд не забезпечив відповідачу належних умов реалізувати надані йому законом права, оскільки порушив норми процесуального права та не повідомив відповідача належним чином про дату, час і місце судового засідання.

Щодо фактичних обставин справи

Як вбачається із матеріалів справи постановою Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року було визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 37-38).

На підставі зазначеної постанови суду ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану в АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 57).

Крім того, постановою Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2007 року було визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 61-62).

На підставі зазначеної постанови суду ОСОБА_3 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, розташовану в АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 59).

У подальшому, 28.06.2007 року ОСОБА_5 здійснила відчуження земельної ділянки, кадастровий номер: :45:008:0004, ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк О.Б. за № 1890 (т. 1, а.с.54-55).

Того ж дня, 28.06.2007 року ОСОБА_3 також здійснив відчуження земельної ділянки, кадастровий номер: :45:008:0008, ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк О.Б. за №1893 (т.1, а.с. 52-53).

Пізніше, ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу від 26.11.2007 року, посвідченими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т.В. за № 4673 та № 4675, відповідно, здійснила відчуження вищевказаних земельних ділянок ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 63-68).

У подальшому, ОСОБА_6 за договорами купівлі-продажу від 04.04.2008 року здійснив відчуження обох земельних ділянки ОСОБА_1 , який 08.05.2008 року на підставі даних договорів отримав державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 300731 та серії ЯЖ № 300732, які були зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 66 та №65, відповідно (т. 1, а.с. 69-76).

Постановами Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2010 року та від 26.01.2011 року зазначені постанови Київського районного суду м. Одеси за апеляційними скаргами заступника прокурора м. Одеси - скасовані, а провадження у справах в частині визнання права на безоплатне придбання у власність земельних ділянок закрито, на підставі п.1 ч.1 ст. 157 КАС України.

В подальшому заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звертався з позовом до Управління Держкомзему у м. Одеса, ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки кадастровий номер: :45:008:0004 визнання незаконним та скасування державного акту. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.12.2011 року був задоволений позов заступник прокурора м. Одеси. Разом з тим, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.01.2012 року (головуючий суддя Петренко В.С.) вказане рішення було скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами (т. 3, а.с. 59-60). А ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.02.2012 року позов заступника прокурора м. Одеси був залишений без розгляду (т. 3, а.с. 61-62).

Крім того, заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звертався з позовом до Управління Держкомзему у м. Одеса, ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки кадастровий номер: :45:008:0008, визнання незаконним та скасування державного акту. Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуюча суддя Куриленко О.М.) від 20.12.2012 року справа № 1512/15081/2012 позов заступника прокурора м. Одеси був залишений без задоволення (т. 3, а.с. 54-58). Вказане рішення заступником прокурора м. Одеси було оскаржено до суду апеляційної інстанції та ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.03.2013 року рішення було залишено без змін.

Вказані судові рішення набрали законної сили та в подальшому не оскаржувались.

Отже, з наведеного вбачається, що про порушення прав та законних інтересів Одеській міській раді було відомо принаймні з 13.12.2010 року та 26.01.2011 року - з дат скасування постанов про визнання права власності на спірні земельні ділянки, які, в подальшому були об`єднані під одним кадастровим номером.

ОСОБА_1 провів об`єднання вищезазначених земельних ділянок шляхом формування нової земельної ділянки площею 0,2 га (0,1 га + 0,1 га), за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0036.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Бондарем Олексієм Миколайовичем було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 16.07.2019 року, індексний номер: 47807340, на підставі якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :45:008:0036, РНОНМ: 101, номер запису про право власності 32418484 (т. 1 а.с. 43-47).

Підставою виникнення права власності за ОСОБА_1 на дану земельну ділянку стали наступні документи: 1) витяг з Державного земельного кадастру від 05.07.2019 року, серія та номер НВ-019, виданий Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області; 2) заява від 11.06.2019 року №1285, видана приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Делі Н.Г.; 3) державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 300731, виданий 08.05.2008 року Управлінням земельних ресурсів у м. Одеса; 4) державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 300732, виданий 08.05.2008 року Управлінням земельних ресурсів у м. Одеса.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються (постанова КЦС ВС від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17): (а) прямо (ст.268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (постанова ВП ВСП від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів.

Вказана позиція висловлена ВП ВС в постанові від 17.10.2018 року в справі № 362/44/17.

Отже, оскільки про порушення прав та законних інтересів Одеській міській раді було відомо принаймні з 13.12.2010 року та 26.01.2011 року - з дат скасування постанов про визнання права власності на спірні земельні ділянки, які, в подальшому були об`єднані під одним кадастровим номером, заступник прокурора м. Одеси в інтересах Одеської міської ради вже звертався до суду з вимогами про витребування спірних земельних ділянок (які в подальшому були об`єднані відповідачем) в 2011-2012 роках, за результатами чого позовні вимоги не були задоволені, а Одеська міська рада звернулась до суду з позовом про 26.03.2020 року, тобто з пропуском строку позовної давності, апеляційний суд задовольняє доводи апелянта в цій частині та заяву про застосування строків позовної давності та відмовляє в задоволенні позовних вимог Одеської міської ради.

Апеляційний суд зауважує, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а суд першої інстанції допустив порушення процесуального права апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, заочне рішення - скасовує та, приймаючи до уваги заяву відповідача-апелянта, який був позбавлений можливості зробити заяву про застосування строків позовної давності в суді першої інстанції через неналежне його повідомлення, ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог через пропуск позивачем строку позовної давності.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2020 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Юридичного департаменту Одеської міської ради про витребування майна - залишити без задоволення.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складено 20 квітня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

08.04.2021 року м. Одеса