КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/5765/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Гайворонському В. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення її позову до ОСОБА_2 , треті особи: Білоцерківська міська рада Київської області, приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Бобков Олександр Вікторович про скасування державної реєстрації та припинення права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2020 року в складі судді Кошель Б.І.,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності від 18.11.2020 № 39324824 та припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :05:011:0140.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до рішення Білоцерківської міської ради №6093-102-VII від 25.09.2020 вона отримала у власність земельну ділянку кадастровий номер :05:011:0140, площею 0,1135 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Звернувшись до державного реєстратора для проведення реєстраційних дій, ОСОБА_1 26.11.2020 отримала рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 55359286. Підставою для відмови у державній реєстрації права власності на земельну ділянку стало виявлене зареєстроване право власності на вказану земельну ділянку за відповідачем на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке не мало жодного відношення ні до вказаної земельної ділянки, ні до відповідача.

Оскільки для вчинення реєстраційних дій відповідачем було подано недостовірну (підроблену) інформацію щодо набуття нею права власності на земельну ділянку кадастровий номер :05:011:0140, наявність неправомірно зареєстрованого права власності на землю за ОСОБА_2 порушує законні права і інтереси позивача, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Одночасно позивач звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила заборонити усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо земельної ділянки з кадастровим №:05:011:0140, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2020 рокузаяву про забезпечення позову задоволено.

Заборонено усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо земельної ділянки з кадастровим №:05:011:0140, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати.

Свої доводи мотивує тим, що на момент винесення рішення Білоцерківської міської ради №6093-102-VII від 25.09.2020 земельна ділянка не була вільною, а тому не підлягала виділенню.

Розглянувши заяву у відсутність відповідача, суд першої інстанції позбавив її, як власника земельної ділянки, надати свої пояснення та висловити свої міркування з приводу накладення заборони. Судом не взято до уваги її інтереси та не обґрунтовано підстави для накладення арешту. Зазначила, що вона не має наміру відчужувати спірну земельну ділянку, якою користується більше 30 років.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Свої доводи мотивує тим, що відповідач, достовірно знаючи про сфальшоване рішення, подала підроблений документ для реєстрації нотаріусу. Такі дії є недобросовісними та містять ознаки кримінального правопорушення. Тому, враховуючи протиправну поведінку відповідача, було доцільним та необхідним застосування заходів забезпечення позову, яке унеможливить подальший незаконний продаж, поділ та інші реєстраційні дії, що призведуть до неможливості виконання судового рішення.

На даний час її позов задоволено в повному обсязі рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2021 року, скасування заходів забезпечення позову надасть відповідачу можливість вчиняти будь-які дії зі спірною земельною ділянкою, що ускладнить або навіть унеможливить виконання рішення суду та призведе до інших спорів.

Зазначила, що на підтвердження своїх доводів щодо користування спірною земельною ділянкою більше 30 років відповідач не надала жодного доказу.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про розгляд справи в її відсутність.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про відкладення розгляду справи.

З огляду на відсутність доказів поважності причин неявки в судове засідання суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність позивача.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 вересня 2020 року Білоцерківською міською радою Київської області прийнято рішення №6093-102- VII про передання земельної ділянки комунальної власності, яка утворилась в результаті поділу земельної ділянки площею 0,2270 га з кадастровим номером::05:011:0112 у власність громадянці ОСОБА_1 з цільовим призначенням 01.05 Для індивідуального садівництва, площею 0,1135 за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:011:0140 (а.с. 64).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 18.11.2020 приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Бобковим О. В. здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку за ОСОБА_2 (а.с.65).

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом заборони усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо земельної ділянки з кадастровим №:05:011:0140, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір, обраний позивачем вид забезпечення позову відповідає характеру спірних правовідносин ти є співмірним заявленим позовним вимогам, невжиття заходів забезпечення позову може стати перешкодою для належного та повного захисту і відновлення порушених цивільних прав заявника, оскільки майно може бути відчужене на користь третіх осіб.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на предмет та підстави позову, незастосування заходу забезпечення позову в цій справі шляхом заборони усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо спірної земельної ділянки, право власності на яку зареєстровано за відповідачем, може призвести утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Обраний судом захід забезпечення позову відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, є співмірним із заявленими вимогами в цій справі, з огляду на ті негативні наслідки, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з негативними наслідками від вжиття заходів забезпечення позову, а також враховуючи відповідність права, за захистом якого заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони здійснення реєстраційних дій щодо спірної земельної ділянки.

Вжиті судом заходи забезпечення не є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог.

Наданими позивачем доказами підтверджена наявність фактичних обставин справи, з якими пов`язується застосування вжитого судом першої інстанції виду забезпечення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги, що між сторонами дійсно виник спір, враховуючи наявність у відповідача реальної можливості до ухвалення рішення у справі розпорядитися спірним майном на власний розсуд, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доцільність застосування вказаного заходу забезпечення позову.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам співмірності, розумності, обґрунтованості і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття заходу забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк