Справа № 135/45/21
Провадження № 2-о/147/8/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Подолян Т.І.,

за участю:

представника заявника, адвоката Бодачевського Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої онуки ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду в інтересах малолітньої онуки ОСОБА_2 із заявою про видачу обмежувального припису, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що батьками малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу із ОСОБА_4 , ОСОБА_3 залишалась проживати на тривалий час (чотири роки) разом із дочкою ОСОБА_2 в сім`ї свого колишнього чоловіка разом із ним та його батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 . Наприкінці серпня 2019 року ОСОБА_3 вирішила покинути своє фактичне місце проживання сім`ї ОСОБА_1 та переїхала невідомо куди проживати за іншою адресою, залишивши свою малолітню доньку ОСОБА_2 разом із батьком ОСОБА_4 , дідом ОСОБА_1 та бабою ОСОБА_7 . Зазначив, що ОСОБА_2 категорично проти переїзду на проживання до матері та бажає проживати разом зі своїм батьком, дідом та бабою. ОСОБА_3 абсолютно не рахується з інтересами своєї доньки ОСОБА_2 та, систематично використовуючи насильницькі методи, здійснює переслідування дитини по місцю проживання, по місцю навчання, за місцем відвідування гуртків та під час пересування по місту Ладижин (магазини, площа Фонтанів, парк тощо). Також, ОСОБА_3 розповсюджує чутки, що начебто у неї ОСОБА_1 та ОСОБА_7 незаконно відібрали дитину ОСОБА_2 та незаконно утримують її, не дають змоги спілкуватись із дитиною. Заявник вказав, коли інформаційна атака з боку ОСОБА_3 виявилась безрезультатною, остання почала діяти спільно із своїм чоловіком ОСОБА_8 більш активно та застосовувати насильницькі дії, а саме: неодноразово, протягом останніх трьох місяців ОСОБА_3 та її чоловік були помічені ОСОБА_7 біля будинку проживання сім`ї ОСОБА_1 ; 19.11.2020 року мати дитини ОСОБА_3 , коли баба ОСОБА_7 разом із онукою ОСОБА_2 вийшли після уроку англійської мови з гуртка, який дитина систематично відвідувала, що по вулиці Будівельників в приміщенні магазину «НАШ КРАЙ», ОСОБА_3 при вході до магазину переслідуючи їх, швидкою ходою наблизилась до дитини із бабою, вхопила дитину за тулуб та почала штовхати дитину в бік, видираючи із обіймів баби. Малолітня ОСОБА_2 злякалась такої поведінки матері, почала кричати та благати по допомогу у бабусі, тобто дитина піддалася фізичному насиллю з боку матері у виді штовхання.

Також, ОСОБА_3 разом із своїм чоловіком ОСОБА_8 13.01.2021 року знову вчинили домашнє насильство щодо малолітньої дитини ОСОБА_2 , яке проявилось у формі психологічного та фізичного насилля. 13.01.2021 року ОСОБА_3 прослідкувавши маршрут за яким завжди дитина ходить із бабою, побачивши дитину в районі будинку АДРЕСА_2 , почала переслідувати дитину, потім наздоганяти разом із ОСОБА_8 , дитина налякалась та почала тікати та благати бабу, щоб та захистила її. Було викликано працівників поліції та дані події було зафіксовано на камеру спостереження.

Заявник зазначив, що насильницькі дії ОСОБА_3 відносно своєї доньки мають систематичний характер, про що свідчать неодноразові звернення на адресу органів Національної поліції з боку сім`ї ОСОБА_1 та у зв`язку із цим дитина потребує захисту з боку держаних органів, оскільки саме на державні органи покладається захист та охорона дітей від домашнього насилля у відповідності до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насиллю».

Малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насиллю» являється постраждалою дитиною від насильницьких дій матері ОСОБА_3 , оскільки відносно дитини та за її участі вчинялись насильницькі дії, тому за захистом прав та інтересів постраждалої дитини звертається ОСОБА_1 (дід дитини).

З метою забезпечення прав та інтересів малолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вважає, що необхідно застосувати обмежувальний припис до матері дитини ОСОБА_3 з метою недопущення в подальшому вчинення насильницьких дій фізичного та психологічного характеру.

На підставі вищевикладеного, просив заборонити ОСОБА_3 протягом шести місяців наближатись на відстань менше ніж 500 метрів до місця проживання, навчання, інших місць частого відвідування дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; заборонити ОСОБА_3 протягом шести місяців особисто або через третіх осіб розшукувати дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у невідомому ОСОБА_3 місці; заборонити ОСОБА_3 протягом шести місяців переслідувати дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 19.01.2021 р. відкрито провадження у даній справі.

20.01.2021 р. від ОСОБА_3 надійшло заперечення на заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису. Заперечення обґрунтоване тим, що вона нібито 19.11.2020 р. та 13.01.2021 р. вчинила щодо дитини насильницькі дії фізичного та психологічного характеру. Однак до заяви не додано жодного доказу, який підтверджує факт вчинення нею домашнього насильства у розумінні ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а всі подані заявником докази вказують лише на наявність цивільно-правового спору між нею та батьком дитини бабусею та дідусем. Зазначила, що насправді 19.11.2020 р. в м.Ладижин біля магазину «Наш Край» події відбувалися не так, як описує в своїй заяві ОСОБА_1 . В той день біля вказаного магазину ОСОБА_3 зустріла свою дитину у супроводі ОСОБА_7 . Вона намагалася підійти до дитини та поспілкуватися, однак ОСОБА_7 з усієї сили штовхнула ОСОБА_3 на землю та, не дивлячись на явно виражені ознаки вагітності, з усієї сили коліном натиснула на живіт і утримувала певний час, що не давало можливості піднятись. Дійсно, дитина злякалась, але це був результат не її дій, а дій бабусі ОСОБА_7 . За результатом вказаної події ОСОБА_3 було тілесні ушкодження, вона потрапила до лікарні та подала заяву в поліцію щодо притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності. 13.01.2021 р. також було спровоковано конфлікт ОСОБА_7 . Вона почала кричати на всю вулицю, що ОСОБА_3 викрадає дитину, лише тому, що остання хотіла підійти до дочки та поспілкуватися з нею. Саме через дії ОСОБА_7 дитина злякалася та почала плакати. Звертала увагу суду на те, що заявник ОСОБА_1 не був присутній ні при події 19.11.2020 р., ні 13.01.2021 р., тому йому відомо що там відбувалося лише зі слів ОСОБА_7 . Також зазначила, що докази, які долучено заявником ОСОБА_1 , теж не підтверджують факт вчинення ОСОБА_3 насильства. Зокрема, подана ним консультація лікаря-педіатра від 15.01.2021 р. підтверджує наявність у дитини ГРЗ та гострого ринофарингіту, а також наявність у дитини двох синців про які зазначено зі слів бабусі. Вказала, що зустріч з дитиною відбулася 13.01.2021 р.. а синці діагностовано 15.01.2021 р., тому не виключно, що вони могли утворитись 14.01. так і 15.01. тому не виключено, що дані синці могли утворитись від дій бабусі чи навіть дитина сама могла гратися і вдаритись.

Крім того вказує, що подана в якості доказу заява ОСОБА_4 від 02.12.2020 р. про вчинення кримінального правопорушення за фактом викрадення дитини, не свідчить про вчинення насильства. Більше того, сам же ОСОБА_4 у своїй заяві вказує, що погрожувала його не ОСОБА_3 , а її чоловік ОСОБА_8 . Хоча насправді цього не було. Навпаки, всі особи ( ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 ) проти її волі відібрали дитину та ізолювали, не дають можливості брати участі у її вихованні, тому ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом за захистом своїх порушених прав. Так, в провадженні Гайсинського районного суду Вінницької області знаходиться справа №135/148/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , треті особи - ОСОБА_4 та Орган опіки та піклування Ладижинської міської ради, про відібрання дитини та передання її матері. В провадженні Тростянецького районного суду Вінницької області знаходиться справа №135/264/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Орган опіки та піклування Ладижинської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

ОСОБА_3 зазначила, що саме ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , батьки колишнього чоловіка, чинять їй перешкоди у здійсненні вихованні дитини та, неправомірно утримують її в себе. ОСОБА_4 з батьками не проживає, вихованням дочки ОСОБА_2 не займається, у нього інша сім`я та малолітня дитина, вихованням якої він займається.

ОСОБА_3 бажає займатися особисто вихованням дитини та факт вчинення насильства відносно неї, категорично заперечує. В задоволенні заяви ОСОБА_1 просила відмовити.

26 січня 2021 року відповідно до розпорядження голови Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 січня 2021 року справа №135/45/21 надійшла до Тростянецького районного суду Вінницької області.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2021 цивільну справу №135/45/21 (провадження 2-о/147/8/21) передано головуючому судді Мудрак А.М.

Ухвалою судді від 29.03.2021, після задоволення самовідводу судді Мудрак А.М. цивільну справу прийнято до свого провадження суддею цього ж суду Натальчук О.А. та призначено до розгляду за правилами окремого провадження.

В судовому засіданні представник заявника, адвокат Бодачевський Р.В., подану заяву підтримав, з підстав та доводів, наведених у ній. Заяву просив задовольнити. Додатково пояснив, що дитина ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з матір`ю, оскільки в них склалися неприязні відносини. Дитина звикла до дідуся та бабусі, а ОСОБА_3 постійно переслідує її в місцях проведення навчання, під час прогулянок та постійно вчиняє насильницькі дії відносно неї. Вся ця поведінка заінтересованої особи травмує дитину. Те, що ОСОБА_3 є жорстокою людиною вбачається також із записів її «щоденника», який вона залишила за місцем проживання заявника. У даному доказі відображено, як вона застосовувала насильство до іншої дитини. Також зазначив, що вимоги про видачу обмежувального припису є актуальними до розгляду судами справ про визначення місця проживання дитини та про відібрання дитини, які розглядаються Тростянецьким районним судом Вінницької області та Гайсинським районним судом Вінницької області. Крім того, просив критично оцінити висновки органу опіки та піклування, які містяться в матеріалах справи, оскільки вони не обґрунтовані інтересами дитини, а лише законодавчими актами.

Заявник ОСОБА_1 підтримав думку свого представника. Додатково пояснив, що є дідусем малолітньої ОСОБА_2 та допомагає сину її виховувати. На даний час дитина категорично відмовляється спілкуватися з матір`ю ОСОБА_3 . Він намагався врегулювати спір в позасудовому порядку, однак його колишня невістка не бажає цього робити та постійно звертається до поліції із заявами про вчинення злочину.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі у зв`язку з народженням ІНФОРМАЦІЯ_2 дитини та фізичною неможливістю бути присутньою в судовому засіданні. Зазначила, що всі докази та пояснення нею були подані, просила їх врахувати.

Представник заінтересованої особи - Органу опіки та піклування Ладижинської міської ради, в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутність представника.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що вона являється дружиною заявника ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_2 , 2012 р.н., ОСОБА_3 є її колишньою невісткою. Дитина з народження проживала з нею, її син ОСОБА_4 їздив на заробітки в м.Київ, тому вона допомагала йому доглядати дитину. Невістка проживала з ними навіть після розлучення з сином і до 28.08.2019 р. Потім залишила дитину і поїхала в невідомому напрямку влаштовувати своє життя. Вона не відводила дочку до першого класу та, коли ОСОБА_2 захворіла, з`явилась до неї через 10 годин після повідомлення, що у дитини жар та лікувала простроченими ліками.

Зараз вони змінили місце проживання та проживають по вул.Незалежності в м.Ладижин . Разом з ОСОБА_7 проживає її мати, яка є власником квартири, син ОСОБА_4 та онучка ОСОБА_2 . Чоловік ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , який є заявником по справі, проживає окремо по вул.Енергетиків в м.Ладижин . В даний час ОСОБА_2 відмовляється спілкуватися з мамою, постійно плаче, каже ще вона її обманює і буде бити. ОСОБА_3 почала переслідувати дитину в школі, відстежувати, коли вони йшли на заняття з англійської мови. Зазначила, що в листопаді 2020 р. біля магазину «Наш край» після занять з англійської, ОСОБА_3 швидкою ходою наблизилась до дитини і почала тягти в свій бік, видираючи ОСОБА_2 від ОСОБА_7 , шарпала та штовхала дівчинку. Дитина злякалась такої поведінки матері та почала кричати та благати по допомогу у бабусі. Також вона штовхала і провокувала на конфлікт ОСОБА_7 . Окрім того повідомила, що 13.01.2021 р. близько 8 год. ранку ОСОБА_3 зі своїм новим чоловіком, побачивши дочку на подвір`ї будинку, де проживає її дочка - ОСОБА_9 , схопили її і почали тікати. ОСОБА_7 побачивши це, намагалася забрати дитину, яка постійно кричала, щоб її врятували. ОСОБА_3 викручувала дитині руку, тим самим нанесла їй тілесні ушкодження на ділянці руки у вигляді синців. Свідок вважає, що це була спроба викрадення дитини, про що було написано заяву до поліції. Після цих подій протиправні дії ОСОБА_3 також продовжувались, вона продовжувала переслідувати дитину, спостерігати за нею. Дівчинка боїться виходити на вулицю.

ОСОБА_9 , як свідок пояснила, що є дочкою заявника. ОСОБА_3 є колишньою дружиною її старшого брата ОСОБА_4 . Зазначила, що ОСОБА_3 постійно переслідує і постійно перешкоджає вільному пересуванню дитини ОСОБА_2 . У них відсутнє порозуміння та вона не виконує своїх батьківських обов`язків, а займається лише собою. Баба та дід повністю замінили дівчинці матір і виховують її. Дитина відмовляється спілкуватися з ОСОБА_3 . Останній випадок біля їх будинку 13.01.2021 р., коли чоловік ОСОБА_3 схопив на подвір`ї ОСОБА_2 , почав видирати від бабусі. На її думку, це була спроба викрадення дитини. Після цієї події на руці дівчинки були тілесні ушкодження у вигляді синців. Також повідомила, що коли ОСОБА_3 проживала ще у своєї свекрухи, вона ревнувала дитину до бабусі і дідуся, та насильницькими діями по відношенню до дочки, намагалася привернути її увагу на себе. ОСОБА_3 брала ОСОБА_2 за руку, затягувала в іншу кімнату і била. Дитина постійно нервувала, у неї психологічна травма, вона не хоче бути з мамою, а бажає проживати з батьком, бабусею та дідусем. Після 13.01.2021 р. також спостерігалися протиправні дії ОСОБА_3 у виді погроз по телефону.

Свідок ОСОБА_10 зазначив, що він працює двірником. Повідомив, що 13.01.2021 р. був на роботі, підмітав біля будинку по вул.П.Кравчика та почув дитячі крики про допомогу, потім почув крики ОСОБА_7 . Вона кричала - «відпустіть». Ззаду біг якийсь чоловік та ОСОБА_3 . На його думку, вони хотіли забрати дитину.

Суд, вислухавши учасників справи, свідків, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

В ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» наведено визначення термінів, які вживаються в цьому законі, зокрема:

домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти) (ч.2 ст.3 Закону).

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За п. 7 ч.1 ст. 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч.3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У п.9 ч.1 ст.1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з п. 3 ч.1 ст.350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 29 серпня 2019 року у справі №640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі №635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20) та від 10 лютого 2021 року у справі №761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Судом встановлено, що 08.08.2010 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Ладижинського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №125. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (т.1, а.с.16).

Даний шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано у 2016 році, про що не заперечувалось сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ладижин народилася ОСОБА_2 , батьками якої є: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т.1, а.с.10).

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи від 21.02.2020 р. №23-15-254 та 23-15-253, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 (т.2, а.с.5).

ОСОБА_3 16.10.2020 р. зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 . Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_3 змінила прізвище на - ОСОБА_3 (т.1, а.с.17).

Судом також встановлено та підтверджується відповідними доказами, що заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_7 являються батьками ОСОБА_4 , відповідно дідусем та бабусею малолітньої ОСОБА_2 (т.1, а.с.9).

Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 , заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 психологічного та фізичного насильства, а саме: постійних переслідувань, штовхання, заподіяння тілесних ушкоджень.

Як вбачається з матеріалів справи заявник, як докази долучає до заяви про видачу обмежувального припису: копію паспорту на ім`я ОСОБА_1 , копію картки платника податків, копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 , копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 , психологічну характеру стану ОСОБА_2 , 2012 р.н., довідку від 14.01.2021 р., копію консультації лікаря-педіатра від 15.01.2021 р., 2 копії свідоцтва про шлюб, копію паспорта ОСОБА_3 , копії пояснень: ОСОБА_7 , ОСОБА_9 від 17.02.2020 р., ОСОБА_2 від 17.02.2020 р., копія заяви ОСОБА_7 від 17.02.2020 р. про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за ст.172-3-2 КУпАП, копію пояснення ОСОБА_7 від 20.02.2020 р., копію пояснення ОСОБА_9 від 20.02.2020 р., копію пояснення ОСОБА_7 від 27.02.2020 р., копію пояснення ОСОБА_11 від 27.02.2020 р., копію талона-повідомлення єдиного обліку №509 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 27.02.2020 р., копію заяви ОСОБА_7 від 27.02.2020 р. про вчинення злочину, копію пояснень ОСОБА_7 від 15.04.2020 р., копію пояснень ОСОБА_2 від 15.04.2020 р., копію пояснень ОСОБА_12 від 15.04.2020 р., копію талона-повідомлення єдиного обліку №1208 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 15.05.2020 р., , копію пояснень ОСОБА_7 від 18.05.2020 р., копію пояснень ОСОБА_2 від 18.05.2020 р., копію талона-повідомлення єдиного обліку №3073 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 19.11.2020 р., копія заяви від 19.11.2020 р. про вчинення злочину, копію пояснень ОСОБА_7 від 19.11.2020 р., копію талона-повідомлення єдиного обліку №3080 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 20.11.2020 р., копію заяви про вчинення адміністративного правопорушення від 20.11.2020 р., копію заяви про притягнення до кримінальної відповідальності від 02.12.2020 р., копію ухвали слідчого судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 30.12.2020 р., копію витягу з ЄРДР від 05.01.2021 р., копію записника ОСОБА_3, 2 CD- диски з відеозаписом подій від 13.01.2021 р. та 19.11.2020 р. (т.1, а.с. 5-67)4 копію витягу з ЄРДР від 01.02.2021 р. (т.1, а.с.227).

Заінтересованою особою ОСОБА_3 надано до суду: копію ухвали Ладижинського міського суду Вінницької області від 03.03.2020 р. про відкриття провадження у справі №135/264/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа - відділ опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області, про встановлення місця проживання дитини; копія ухвали Ладижинського міського суду від 19.02.2020 р. про відкриття провадження у справі №135/148/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Ладижинської міської ради в особі міського відділу у справах дітей, про відібрання дитини; копія витягу з ЄРДР від 20.11.2020 р.; копія листа виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 25.02.2020 р. №2.4-04-Я-92-1; копія листа Ладижинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. №4 від 24.12.2020 р. №01-40/298; копія довідки Міського відділу у справах дітей від 10.03.2020 р.; копія рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 29.04.2020 р. №146 про видачу висновку щодо доцільності відібрання малолітньої ОСОБА_2 ; копію рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 04.06.2020 р. №181 про видачу висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_2 ; копію листа заступника Голови обласної державної адміністрації від 22.10.2020 р. №01.01-11/6525; копію листа представника Уповноваженого з дотримання прав дитини та сім`ї від 12.10.2020 р. №28654.4/Я -15006.3/20/32.1; копії листів виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 06.10.2020 р., 01.10.2020 р. та 21.10.2020 р.; копія висновку органу опіки та піклування Ладижинської міської ради від 04.06.2020 р.; копію висновку органу опіки та піклування Ладижинської міської ради від 29.04.2020 р. №2.1-12-976; копію позовної заяви про відібрання дитини; копію зустрічної позовної заяви про визначення місця проживання дитини з мамою; копію письмового пояснення по справі №135/148/20; копію листа Ладижинського ВП від 02.03.2020 р. №1309/205/02-2020; копію листа Ладижинського ВП від 18.02.2020 р. №1015/205/02-2020; копію талона-повідомлення єдиного обліку №401 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення чи іншу подію від 17.02.2020 р.; копію листа Ладижинського ВП від 04.03.2020 р. №1398/205/02-2020; копію талона-повідомлення єдиного обліку №545 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення чи іншу подію від 03.03.2020 р; копію листа Ладижинського ВП від 16.04.2020 р. №2322/205/02-2020; копію листа Ладижинського ВП від 28.07.2020 р. №4448/205/02-2020; копію листа Ладижинського ВП від 02.10.2020 р. №5824/205/02-2020; копію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення за ст. ст. 146, 356 КК України від 23.07.2020 р.; копію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення за ст. ст. 146, 356 КК України від 29.09.2020 р.; копію характеристики на ОСОБА_7 від 16.03.2020 р. №81-02; копію характеристики на ОСОБА_3 від 20.01.2020 р. №4 (т.1, а.с. 92-150); копію паспорта ОСОБА_8 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_8 ; копію паспорта ОСОБА_13 ; копію паспорта ОСОБА_14 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 ; копію довідку КП «Тульчинський МБТІ» від 31.01.2020 р. №82; копію свідоцтва про шлюб із ОСОБА_8 ; копію паспорта ОСОБА_3 ; копію акту обстеження умов проживання №14 від 02.03.2020 р.; копію акту обстеження умов проживання №8 від 11.02.2020 р. (т.1, а.с.239-250), копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 ; копію довідку про реєстрацію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та копію довідки про реєстрацію ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; копію рішення Ладижинського міського суду від 19.10.2015 р. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини; копію розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 09.12.2020 р. №9249; 2 копію лита непрацездатності; копію довідки КП Ладижинська міська лікарня №1301; копія виписки із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 ; копію листа Головного управління ДПС у Вінницькій області від 30.09.2020 р. №19878/9/02-32-1201; копію листа начальника відділу ДРАЦС від 25.09.2020 р. №2030-20-22-133; копію листів міського відділу у справах дітей від 28.09.2020 р. №57 та від 26.01.2021 р. №34 (т.2, а.с.1-14); копію листа міського відділу у справах дітей Ладижинської міської ради від 09.02.2021 р. №57, копію ухвали про зупинення провадження у справі №135/1290/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (т.2, а.с.33-36); копію ухвали Тростянецького районного суду від 17.02.2021 р. по справ №135/264/20; копію рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 24.02.2021 р. про встановлення способу участі у вихованні ОСОБА_3 малолітньої доньки; копію медичної довідки №802712 (т.2, а.с.55-58, 61).

Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд вважає важливими обставини, викладені у заяві, разом з тим вони не можуть слугувати підставою для застосування обмежувального припису виходячи з наступного.

За змістом поданої заяви заявник посилається на те, що його колишня невістка є кривдником та постійно застосовує фізичне та психологічне насильство над дитиною ОСОБА_2 , яка є його онукою. Разом з тим, належних та обґрунтованих доказів таким твердженням не надав.

Судом не прийнято в якості доказу вчинення домашнього насильств витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000001 від 05.01.2021 р., за фактом викрадення людини, та витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000022 від 01.02.2021 р. за ч.1 ст.125 КК України, оскільки на даний час відсутній вирок у даних справах, та не зазначено особу, яку повідомлено про підозру.

Написання ОСОБА_7 заяв та пояснень до поліції про вчинення ОСОБА_3 злочину чи адміністративного правопорушення не може свідчити про вчинення останньою відносно дитини ОСОБА_2 насильства.

Не зазначено доказів такого насильства, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо ОСОБА_3 обмежувального припису, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Судом критично оцінено висновок (психологічна характеристика стану ОСОБА_2 ) практичного психолога ОСОБА_15 від 24.11.2020 р. (т.1, а. с. 11 - 13 ), оскільки в матеріалах справи відсутня кваліфікація даної особи, та із даного висновку вбачається, що його було зроблено на замовлення ОСОБА_1 після первинного інтерв`ю з бабусею та дідусем, які повідомили про стан ситуації в родині та причини відсутності бажання дитини перебувати з матір`ю.

Тобто, в даній психологічній характеристиці висловлено загальне припущення щодо можливості впливу конфліктних відносин на психіку ОСОБА_2 , 2012 р.н. її матір`ю ОСОБА_3 .

Також, психологічна характеристика стану ОСОБА_2 здійснена практичним психолога не є письмовим чи речовим доказом в розумінні ст.ст. 95, 97 ЦПК України, не є висновком експерта відповідно до ст. 102 ЦПК України

Копії медичної документації (т., а.с.14,15) надані заявником, не засвідчують, що тілесне ушкодження (невеличкий підшкірний крововилив в ділянці лівого передпліччя, гематоми) виникли саме в наслідок дій ОСОБА_3 . Разом з тим, з консультації лікаря-педіатра ТОВ «Медичний центр «Статус» від 15.01.2021 р. вбачається, що скарги ОСОБА_2 на головокружіння та біль в ділянці грудної клітки, зі слів бабусі, відбулися внаслідок здавлення грудної клітки з боків сторонньою людиною.

Зазначення знервованості та емоційності дитини у консультативному висновку лікаря-педіатра, також не можуть вважатися доказами вчинення домашнього насильства відносно неї матір`ю ОСОБА_3 , враховуючи відсутність фіксації стану здоров`я ОСОБА_2 в період до виникнення ситуації, яку вона вважає психотравмуючою і таким чином неможливість відстеження позитивних чи негативних змін у її психічному стані, а також зважаючи на те, що психологічна реакція дитини на певну конфліктну ситуацію, яка виникла в минулому, сама по собі не свідчить про неправомірність дій заінтересованої особи.

Судом також критично оцінено відеозаписи наявні на наданих заявником компакт-дисках. Заявник та його представник вказують на те, що дані відеозаписи відображають події, 19.11.2020 р. та 13.01.2021 р. які описані у заяві ОСОБА_1 . Однак, дату та час відеозапису містить лише диск із відеозаписом від 19.11.2020 року. Крім того, з точки зору належності та допустимості, суд не може поставити дані докази в обґрунтування рішення, оскільки з відеозапису неможливо з повною достовірністю ідентифікувати осіб, зображених на них, не зазначено назву технічного засобу, за допомогою якого здійснювалось фіксування відеозапису (не ідентифіковано джерело походження запису та його першоносій). Також запис було зроблено без згоди на це відповідних осіб, що може бути розцінено як порушення ст. 32 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічних висновків суд дійшов оцінюючи записник -«щоденник» ОСОБА_3, оскільки не підтверджено джерело його походження та допустимість оприлюднення даних, вказаних у записах.

Суд зазначає, що характер заходів тимчасового обмеження спілкування ОСОБА_3 з її дочкою ОСОБА_2 та заборона наближатися на відстань менше ніж 500 метрів або контактувати в будь-який інший спосіб, є втручанням в участь батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що в провадженні Тростянецького районного суду Вінницької області перебуває справа № 135/264/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа Відділ опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області про встановлення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області про визначення місця проживання дитини з матір`ю. В провадженні Гайсинського районного суду Вінницької області перебуває справа №135/148/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , треті особи - ОСОБА_4 та Орган опіки та піклування Ладижинської міської ради, про відібрання дитини, що свідчить про наявність спору між ОСОБА_3 , її колишнім чоловіком, заявником ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_7 .

Суд не приймає до уваги пояснення свідків з приводу того, що ОСОБА_3 ображала дочку ОСОБА_2 , погрожувала чи залякувала її або вчиняла інші умисні дії, направлені на порушення психологічної рівноваги дитини, обмеження її волевиявлення, оскільки дані обставини судом не встановлені.

Ті обставини, що мати хоче бачити дитину та спілкуватися з нею не може розцінюватися, як прояв насилля. Обмеження будь-якого спілкування дитини і матері явно не відповідає інтересам дитини.

Таким чином, судом не встановлено випадків насильства з боку ОСОБА_3 відносно її дочки ОСОБА_2 , а також ризиків настання насильства у майбутньому. Натомість судом встановлено наявність між батьками, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 спору про визначення місця проживання дитини та порядку участі у його вихованні, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї.

Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що обставини, викладені в заяві про видачу обмежувального припису не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи заявника та його дружини ОСОБА_7 , яка була допитана як свідок про даній справі, про те, що спілкування з матір`ю завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки, є твердженням особи, яка заінтересована у результатах розгляду справи.

Судом також критично оцінює докази, надані заінтересованою особою ОСОБА_3 , зокрема: копій рішень виконавчого комітету Ладижинської міської ради та листів, повідомлення директора Ладижинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. №4від 24.12.2020 р., копія висновку органу опіки та піклування від 30.04.2020 р. та 17.06.2020 р., характеристики, копії заяв про вчинення злочину, оскільки вони подані як докази в інших справах, предметом яких є визначення місця проживання дитини та відібрання дитини. Однак, при досліджені даних доказів суд також вважає неможливе надавати їх оцінку, як того просить представник заявника, оскільки їх обгрунтованість не є предметом розгляду даної справи.

Аналізуючи, надані суду докази, в їх сукупності судом встановлено, що вони підтверджують наявність конфлікту між ОСОБА_3 , її колишнім чоловіком ОСОБА_4 та його родиною з приводу виховання дочки ОСОБА_2 2012 року народження та визначення місця її проживання. Разом з тим, суд вважає, що встановлення судом обмежувального припису не є ефективним способом захисту інтересів дитини та недоцільне за наявності в провадженні суду справи про визначення місця проживання дитини, оскільки може утруднити чи унеможливити в подальшому виконання рішення суду у цій справі.

Даний висновок судом зроблено також з урахуванням того, що із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 звернувся у січні 2021 року, судом у судовому засіданні встановлено, що із березня 2021 року він не проживає із онукою, що вбачається із показань свідка ОСОБА_7 та не спростовано іншими учасниками справи. Наявність тиску на дитину з боку ОСОБА_3 із січня по день розгляду справи є лише твердженням зазначеного свідка та не обгрунтовано доказами, які б чітко вказували на наявність загрози життю, фізичному чи психічному здоров`ю дитини з боку матері.

Беручи до уваги наведені обставини, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про залишення заяви про видачу обмежувального припису без задоволення.

Керуючись ст. ст. 19, 76-77, 265, 273, 293, 294, 350-5 - 350-6 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 в інтересах малолітньої онуки ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про видачу обмежувального припису, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до або через відповідні суди, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Заінтересована особа - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителька АДРЕСА_3 , паспорт № НОМЕР_6 , виданий 23.11.2020 р., органом 0513.

Заінтересована особа -Орган опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області, місцезнаходження: 24321, Вінницька область, м.Ладижин, вул.Петра Кравчика, 4, .

Повний текст рішення складено 20.04.2021 року

Суддя О.А. Натальчук