Справа № 171/2074/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2021 р. м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Семенової Н.М., за участю секретаря Ровної Н.А., розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Апостолове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, про визначення часток співвласників,

В С Т А Н О В И В:

10.11.2020 року позивачка звернулась до суду з позовом ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, про визначення часток співвласників.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 09.07.1983 року вони з відповідачем уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Апостолівського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 106, який 01.11.2017 року розірваний. Під час перебування у шлюбі вони вели спільне господарство, в результаті спільних зусиль ними було збудовано житловий будинок, на ім`я відповідача була виділена земельна ділянка по АДРЕСА_1 . За період з 1992-1995 р.р. оформили право власності на будинок, отримавши 25.05.1995 р. свідоцтво про право власності на нього на підставі рішення Апостолівської міської ради народних депутатів № 8 від 21.08.1992 р. Свідоцтво про право власності було видане на ім`я відповідача, як на особу, на ім`я якої була виділена земельна ділянка. З 2008 року по теперішній час відповідач мешкає за іншою адресою, будинком не цікавиться, в його утримання участі не приймає. Таким чином, даний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки збудований ними у період шлюбу. Між ними не досягнуто згоди у здійсненні поділу майна, яке є спільною власністю подружжя. На підставі викладеного, просить визнати об`єктом спільної сумісної власності житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , у якому частка кожного з подружжя складає по Ѕ, визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 ,

Позивачка надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності , позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст.206ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до положень ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з підстав, передбачених ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Судом встановлені такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.07.1983 року, який розірвано рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 01.11.2017 року.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , в цілому належить ОСОБА_2 (а.с. 10)

Відповідно до положень ст.ст.368, 372 ЦК України, "спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, встановлених законом. В разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню".

Крім того, Сімейним кодексом України визначено, що "сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (ст.3); а, ст.60 СК України - що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015 року № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд має встановити не лише факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обовязків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч.3ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.355-358 ЦК України, "майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Пленумом Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», його п.23 визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3ст.368 ЦК); відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, що згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Правова позиція ВСУ (у справі №6-612цс15), вказує на те, що норми СК України у статтях 57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу майна, що їм належить, згідно з якими: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності, майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Позивач за даним позовом стверджує, що спірний вищезазначений будинок, право власності на який зареєстроване за відповідачем, фактично належить їй і відповідачу як майно, що є спільною власністю подружжя, та просить суд це визнати. Проте, оскільки позивач визначив конкретну частку вказаного спірного нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, і просить суд визнати за нею право власності саме на 1 / 2 частину спірного домоволодіння, надавши обґрунтування своїм вимогам, і відповідач з цим погодився, тому вид спільної власності на це майно набуває наступного юридичного значення - право спільної часткової власності - а саме: за кожним з співвласників - на 1 / 2 частину нерухомого спірного майна, але без виділення кожної частки в натурі, оскільки ця вимога не висувалася позивачем і не є предметом судового розгляду.

Так, відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності.

Існують два види спільної власності: спільна часткова та спільна сумісна.

Спільна сумісна власність - це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, тоді як у спільній частковій власності частки кожного визначені. Підставами встановлення спільної сумісної власності є укладання шлюбу, передача майна у спільну сумісну власність наймача та членів його сім`ї у процесі приватизації державного житлового фонду, спільна праця за спільні кошти членів сім`ї.

Право спільної сумісної власності подружжя регулюється Главою 8 Сімейного кодексу України. Поняття і види права спільної власності, правовідносини які виникають при визначенні часток у праві спільної часткової власності регулюється Главою 26, статтями 355-372 Цивільного кодексу України. За загальним правилом, майно, набуте за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням викладеного, не зважаючи на ту обставину, що право власності на відновлений спірний житловий будинок були зареєстровані, у даному випадку, лише на ім`я відповідача ОСОБА_2 , як одного з подружжя, судом встановлено, що це майно фактично набуло статус спільного майна подружжя, виходячи з наданих суду доказів, і частки кожного зі співвласників, як колишнього з подружжя, у праві власності на вищевказане спільне майно, є, згідно чинного законодавства, рівними, і сторони цього не спростовують.

Крім того, судом встановлено, що сторонам, як кожному з колишнього подружжя, фактично належить по 1 / 2 частині домоволодіння, як це визначено у позові; відповідач не заперечує цього, тому суд дійшов висновку, що кожному зі сторін, як колишньому подружжю, належить саме по 1/2 частині домоволодіння, у зв`язку з чим вважає можливим, враховуючи, що шлюб між сторонами розірвано, вони не проживають разом, що ускладнює можливість ними реалізовувати їхнє право сумісно розпоряджатися спільним майном, - визначити право як позивача, так і відповідача на спірну нерухомість, у даному випадку, саме як право спільної часткової власності з визнанням часток за кожним з них, відповідно до позовних вимог.

Керуючисьст.ст.355,368,372ЦКУкраїни, ст.ст. 2, 12, 13, 81,82,89,95,142, 247 п.2, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, про визначення часток співвласників.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , об`єктом спільної часткової власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Апостолівський районний суд Дніпропетровської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя: Семенова Н. М.