Провадження № 22-ц/824/256/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В. В.

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Асоціації товарної нумерації України «ДЖІЕС1 Україна», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що на підставі судового рішення, яке було переглянуто судами апеляційної та касаційної інстанцій, з відповідача на її користь було стягнуто компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду. Вважає, що з боку відповідача була допущено затримку розрахунку при звільненні, починаючи з часу ухвалення судом першої інстанції рішення та до дня фактичного розрахунку, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 26 вересня 2019 року по 19 червня 2020 року у розмірі 261 898, 62 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В поданій апеляційній скарзі посилається на те, що місцевим судом було неправильно застосовано норми матеріального права та не враховано правові позиції Верховного Суду щодо застосування норм ст.ст. 116, 117 КЗпП України у подібних правовідносинах, а хибне тлумачення положень ч. 1 та ч. 2 ст. 117 КЗпП України та практики ЄСПЛ призвело до ухвалення помилкового, незаконного рішення про відмову у задоволенні позову.

У свою чергу, представник Асоціації товарної нумерації України «ДЖІЕС1 Україна» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та зокрема зазначає, що доводи позивача ґрунтуються на суперечливому тлумаченні ст.117 КЗпП України, крім того вказує, що рішенням Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 761/36549/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, однак відповідна сума коштів уже була стягнута з відповідача, через що ОСОБА_1 безпідставно набула кошти у розмірі 7155, 70 грн., які добровільно не повертає.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішенням уже було стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України, і вказана норма закону не передбачає право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума вже була встановлена і стягнута судом, який вирішував трудовий спір, тому підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 26 вересня 2019 року по 19 червня 2020 року відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Асоціації товарної нумерації України «ДЖІЕС1 Україна» компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 63 888, 24 грн., середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 7317, 05 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 89 462, 35 грн. (а.с.27-35).

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції у частині стягнення з Асоціації товарної нумерації України «ДЖІЕС1 Україна» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відмови у стягнення моральної шкоди скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, стягнуто з Асоціації товарної нумерації України «ДЖІЕС1 Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 7155, 70 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 143 159, 80 грн., моральну шкоду у розмірі 1000, 00 грн. (а.с.37 - 45).

16 червня 2020 року на підставі виконавчого листа виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 19 травня 2020 року з відповідача на користь позивача були стягнуті присуджені за рішенням судів кошти, які надійшли на рахунок позивача 19 червня 2020 року (а.с.47-57, 81).

Постановою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року касаційну скаргу АТНУ «ДЖІЕС1 Україна» задоволено частково, вищевказану постанову Київського апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки скасовано, у задоволенні цих позовних вимог відмовлено, у решті рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2020 року залишено без змін (а.с.120-134).

Мотивуючи свої позовні, ОСОБА_1 посилається зокрема на те, що хоча судовими рішеннями і було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, однак відповідальність роботодавця, передбачена ст. 117 КЗпП України, продовжується і після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості з заробітної плати у випадку затримки її виплати по день фактичного розрахунку.

Згідно частини першої статі 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а у разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-114цс13.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Проте, необхідно розрізняти за своїм характером правовідносини, які виникають між працівником та роботодавцем у період невиконання рішення суду про стягнення заборгованості по належним працівнику при звільненні сум, та правовідносини, коли остаточний розрахунок з працівником проведено та не виконується рішення суду про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України.

У першому випадку до правовідносин сторін застосовуються положення статті 117 КЗпП України, а саме: якщо працівнику не були виплачені належні від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, то за весь період затримки розрахунку при звільненні, до якого також може входити період невиконання рішення суду про стягнення указаних сум, з роботодавця підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за умов, передбачених наведеною статтею.

Разом з тим, у другому випадку, коли має місце невиконання рішення суду про виплату сум, стягнутих на підставі 117 КЗпП України, то до цих правовідносин положення статті 117 КЗпП України не застосовуються, і права стягувача (колишнього працівника) забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання грошового зобов`язання.

Виходячи зі змісту заявлених позивачем вимог у справі, фактично позивач просить повторно стягнути середній заробіток не за затримку виплати роботодавцем заробітної плати, як належних сум при звільненні, а за затримку виплати середнього заробітку, стягнутого на підставі статті 117 КЗпП України на підставі рішення суду.

Отже, вимоги позивача суперечать положенням законодавства України, оскільки статтею 117 КЗпП України не передбачена відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплати середнього заробітку після ухвалення рішення суду, яким вже вирішено питання такої відповідальності.

Тобто застосування положення статті 117 КЗпП України за невиконання рішення суду за статтею 117 КЗпП України не передбачено.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованих висновків про те, що у даному випадку судовим рішенням уже було вирішено позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і статтею 117 КЗпП України не передбачена відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплати середнього заробітку після ухвалення рішення суду, яким вже вирішено питання такої відповідальності, а тому місцевий суд ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права,

Доводи апелянта про те, що судом неправильно застосовані положення ст. 117 КЗпП України, а також не враховано практику Верховного Суду і ЄСПЛ, не заслуговують на увагу, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються вищенаведеним.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах № 61-35910св18 від 08 липня 2019 року та № 61-1703св17 від 03 червня 2020 року.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 вересня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: