Справа № 463/5172/20
Провадження № 2/463/265/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, ІНФОРМАЦІЯ_3 виїхала за кордон та не цікавиться життям доньки, у зв`язку з чим дитина була влаштована до Благодійного фонду «Брати Милосердя», який знаходиться за адресою Тернопільска обл., Бережанський р-н., с. Рай, а з 18.05.2020 тимчасово влаштована за адресою АДРЕСА_1 в сім`ю знайомих ( ОСОБА_2 ). З моменту виїзду відповідач на територію України не повернулась, внаслідок чого позивач ініціював засідання комісії щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач на засідання не прибула. Факт залишення матір`ю дитини з інвалідністю без догляду і виїзд її за межі України підтверджує неналежне виконання батьківських обов`язків. Тому просить позбавити відповідача батьківських прав в судовому порядку.

Відповідач не погодилась та подала відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що у 2019 році виробила дитині закордонний паспорт та влітку цього ж року їздила з нею на заробітки до Естонії на збір полуниці. В подальшому, мала намір поїхати з донькою в Італію та з заробленими грішми повернутись в Україну. Перед виїздом в Республіку Італія зверталась в опікунську раду з проханням надати посилену допомогу в догляді за донькою на час її тимчасової відсутності. Дитина залишилась проживати вдома з хресним ОСОБА_4 , однак потім відмовилась з ним проживати та за сприяння позивача була влаштована до Благодійного фонду «Брати Милосердя», який знаходиться за адресою Тернопільска обл., Бережанський р-н., с. Рай. Постійно спілкується з донькою за допомогою соціальних мереж, надсилає їй повідомлення, щоранку вітається з дитиною та бажає їй спокійного сну. Перебуваючи за кордоном не отримувала жодного повідомлення про неналежне виконання батьківських обов`язків. Вважає, що необхідність застосування до неї крайнього заходу сімейної відповідальності - позбавлення батьківських прав належними і допустимими доказами не доведена. Просить відмовити в позові.

Представник відповідача долучив доказ про направлення такого відзиву відповідачу (а.с.58а), однак не долучив доказу направлення відзиву третій особі, що в принципі, є порушенням вимог ч. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України. Крім того, відзив не підписано власноручно відповідачем, а її підпис, як вбачається, є зісканованим і ніщо не свідчить про те, що документ скріплено електронним цифровим підписом учасника справи, що в принципі, є порушенням ч. 8 ст. 43 ЦПК України.

Разом з тим, вказані порушення мають більше формальний, ніж сутнісний характер. Позицію відповідача повністю підтримав її представник, який брав участь в судовому засіданні особисто, а в позовній заяві взагалі не згадується про те, яким чином рішення у даній справі вплине на права та обов`язки третьої особи.

З огляду на предмет судового контролю, яким є захист інтересів дитини і яким слід надавати першочергове значення, суд не вважає, що вказані порушення є підставою для повернення відзиву. Тому суд приймає таку заяву по суті справи і надасть його аргументам відповідну правову оцінку.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч. 1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору теж не було подано.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила до суду 11.06.2020.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 25.06.2020 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи.

Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.22), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів.

Інтереси відповідача представляв адвокат Жаровський К.К. і за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність відповідача з її правами і обов`язками. Інтереси позивача представляв його уповноважений представник.

З огляду на карантинні обмеження, суд неодноразово йшов на зустріч учасникам справи та відкладав судові засіданні з тією метою, щоб кожен мав можливість відстояти свою позицію перед судом. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17.09.2020. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Позивач приймав участь у розгляді справи в особі свого повноважного представника. Відповідач також приймала участь у справі в особі свого повноважного представника. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Представник позивача під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримала. Дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та крім цього додатково зазначила, що з моменту ініціювання даного спору відповідач не навідувала дитини. Просила позов задоволити. В останнє судове засідання не з`явилась та скерувала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Представник відповідача та відповідач в останнє судове засідання не з`явилися, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Оскільки сторона відповідача висловила свою позицію щодо позовних вимог, суд не вбачає підстав для відкладення засідання за клопотанням поданим представником. Так, під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову представник заперечував з підстав, про які зазначала відповідач. Крім того, ствердив, що позбавлення відповідача батьківських прав не відповідає інтересам дитини, особливо враховуючи той факт, що 26.09.2021 дитина досягне повноліття. Просив відмовити в позові.

Третя особа в судове засідання також не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив.

З огляду на обсяг зібраних доказів, яких достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суд вважає можливим розглянути справу у відсутності осіб які не з`явились.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України та з врахуванням найвищих інтересів дитини суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити з огляду на таке.

Фактичні обставини справи.

Відповідно до копії свідоцтва про народження дитини (а.с.10), неповнолітня ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 . Її батьком зазначено ОСОБА_5 , матір`ю - відповідача.

Батько дитини записаний за вказівкою матері згідно ч. 1 ст. 135 СК України, що стверджується копією довідки відділу реєстрації актів цивільного стану Жидачівського районного управління юстиції (а.с.13).

26.09.2021 року неповнолітня ОСОБА_3 досягне повноліття. Дитина документована паспортом громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.11).

Згідно копії довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки (а.с.15), відповідач та її донька зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 . Власником квартири є відповідач.

Копією виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 02118/20 (а.с.19) підтверджується, що у дитини діагностовано розумову відсталість з емоційно-вольовою лабільністю, психопатизацію особи, розладами поведінки, судомними нападами. Соціальна дезадаптація.

Згідно копії свідоцтва про здобуття базової середньої освіти (а.с.16), у 2019 році ОСОБА_3 закінчила КЗ ЛОР «Навчально-реабілітаційний центр «Мрія» І-ІІ ступенів».

19.09.2019 відповідач виїхала до Італійської Республіки з того часу в Україну не поверталась. Вказана обставина сторонами визнається та в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

На підставі наказу Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики ЛМР № 105 від 09.04.2020 (а.с.17) ОСОБА_3 взята на первинний облік дітей, які залишились без батьківського піклування.

Згідно наказу Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики ЛМР № 135 від 18.05.2020 (а.с.18), ОСОБА_3 тимчасово влаштована у сім`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 .

05.06.2020 відбулось засідання Комісії з питань захисту прав дитини ЛРА ЛМР, яка розглянувши відповідне подання відділу «Служба у справах дітей» Личаківського району Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики ЛМР надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_3 .

З метою безпосереднього позбавлення відповідача батьківських прав позивач звернувся до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

У специфічному контексті цієї справи питання про відповідальність відповідача може постати в разі, якщо обставини, на які скаржаться позивач - тобто, передусім той факт, що у відповідний час відповідач покинула дитину - мали безпосереднім наслідком те, що найвищим інтересам дитини було завдано шкоди.

Отже, основне юридичне питання, яке має бути вирішене у цій справі полягає в тому, чи відповідають найвищим інтересам дитини позбавлення її матері батьківських прав, особливо враховуючи той факт, що позивач просить вжити таких заходів незадовго до досягнення повноліття дитиною.

При вирішенні цього питання завдання суду не полягає в тому, щоб замінити власним судженням думку позивача про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а скоріше переглянути ухвалені ним рішення в контексті того, чи відповідають вони найвищим інтересам дитини. Це не означає, що він має обмежитись перевіркою того, чи здійснював позивач свої дискреційні повноваження розумно, обережно та добросовісно. Він має розглянути оскаржуване втручання у світлі справи в цілому та визначити, після встановлення того, що воно переслідувало «законну ціль», чи відповідало воно «найвищим інтересам дитини» та, зокрема, чи було воно пропорційним цій меті, та чи були підстави, наведені позивачем для його обґрунтування, «відповідними та достатніми». При цьому, суд також має переконатися, що позивач застосував стандарти, які відповідали найвищим інтересам дитини та, більше того, що вони ґрунтували свої рішення на прийнятній оцінці відповідних фактів.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

І. Відповідне національне законодавство.

Частиною першою статті 3 СК України проголошено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї (ч. 1 ст. 5 СК України). Аналогічне положення закону закріплено в ч. 3 ст. 51 Конституції України, згідно якої сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (ч. 3 ст. 5 СК України).

Згідно ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

За змістом ч. ч. 1, 2, 3 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Крім того, відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у статтях 11, 14, 15 та 15-1 Закону України «Про охорону дитинства».

У відповідності до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема з підстави, передбаченої п. 2, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Оскільки питання про позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, про що йдеться в п. 15 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

ІІ. Відповідні міжнародні документи.

А. Документи ООН.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка була ухвалена в 1989 році Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікована Україною в 1991 році, передбачає таке:

«1. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

2. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її добробуту, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів ...»

Стаття 9 Конвенції передбачає:

«1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи - під наглядом судів - визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке рішення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини ...

3. Держави-учасниці дотримуються права дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини ...»

У своєму Загальному коментарі № 14 (2013) щодо права дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3), ухваленому 29 травня 2013 року (CRC/C/GC/14), Комітет з прав дитини ООН зазначив, зокрема, таке:

«13. Усі держави-учасниці зобов`язані дотримуватися і здійснювати право дитини на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і приймалися до уваги в першочерговому порядку, а також вживати всі необхідні продумані конкретні заходи, спрямовані на здійснення цього права в повному обсязі.

14. Пункт 1 статті 3 є рамковим положенням, з якого випливають три різних види зобов`язань держав-учасниць:

a) зобов`язання забезпечити належну інтеграцію та послідовне застосування принципу найкращих інтересів дитини при здійсненні будь-яких дій державною установою, особливо будь-яких імплементаційних заходів, адміністративного і судового провадження, які прямо чи опосередковано впливають на дітей;

b) зобов`язання забезпечити те, щоб при прийнятті будь-яких судових та адміністративних рішень, а також при формуванні політики і законодавчих заходів стосовно дітей був продемонстрований факт приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Це включає опис того, яким чином було вивчено і оцінено найкращі інтереси і яка вага була їм надана при ухваленні рішення ...

15. З тим, щоб забезпечити виконання цих зобов`язань, державам-учасницям слід вжити низку імплементаційних заходів відповідно до статей 4 і 42, а також пункту 6 статті 44 Конвенції, та забезпечити, щоб найкращим інтересам дитини надавалася першочергова увага у всіх діях, включаючи:

a) перегляд з внесенням, за необхідності, змін у національне законодавства та інші джерела права з метою інкорпорування в них пункту 1 статті 3 та забезпечення відображення і виконання вимоги про врахування найкращих інтересів дитини у всіх національних законодавчих актах і нормах, провінційних або територіальних законодавчих актах, правилах, що регулюють діяльність приватних або державних установах, які надають послуги або чия діяльність впливає на дітей, а також у судових та адміністративних процедурах на будь-якому рівні - як стосовно матеріального права, так і правил процедури ...

c) створення механізмів і процедур подання та розгляду скарг, відновлення прав або отримання відшкодування в цілях повної реалізації права дитини на належну інтеграцію та послідовне застосування принципу її найкращих інтересів в усіх імплементаційних заходах, адміністративній і судовій процедурах, які мають відношення або впливають на дитину ...

36. Першочергова увага якнайкращому забезпеченню інтересів дитини повинна приділятися при прийнятті будь-яких імплементаційних заходів. Використання дієслова «повинна» покладає на держави сильний юридичний обов`язок і означає, що держави не мають права на свій розсуд визначати, чи слід в першочерговому порядку проводити оцінку найкращих інтересів дитини і надавати їм належну вагу при здійсненні будь-яких дій ...

60. Важливими складовими системи захисту дітей є заходи із запобігання розділенню сім`ї та збереження єдності родини; в їх основі лежить право, передбачене в пункті 1 статті 9, яке вимагає те, «щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли [...] таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини». Крім того, дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право «підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадку, коли це суперечить інтересам дитини» (пункт 3 статті 9). Це положення поширюється також на будь-яку особу, що володіє правами опіки, на визначених за законом або в силу звичаю основних піклувальників, на прийомних батьків та осіб, з якими у дитини склалися міцні особисті стосунки ...».

Б. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною у 1997 році.

Зокрема, стаття 8 Конвенції передбачає таке:

«1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.»

В. Практика ЄСПЛ з цього питання, яку відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує як джерело права.

Загальні принципи.

За результатами розгляду справи «BARNEA І CALDARARU ПРОТИ ІТАЛІЇ» (заява № 37931/15, рішення від 22.06.2017, п. 63-66) ЄСПЛ нагадав такі основні принципи, висвітлені ним з цього питання:

Для батьків і їхньої дитини бути разом - це засадова складова сімейного життя (Kutzner проти Німеччини, № 46544/99, § 58, CEDH 2002), і що внутрішньодержавні заходи, які перешкоджають їм у цьому, становлять втручання у право, захищене статтею 8 Конвенції (K. і T. проти Фінляндії [ВП], № 25702/94, § 151, CEDH 2001?VII). Таке втручання суперечить статті 8, якщо воно не «передбачене законом», не переслідує одну або декілька законних цілей згідно з другою частиною цього положення, і не є «необхідним в демократичному суспільстві» для їх досягнення. (Gnahore проти Франції № 40031/98, § 50, CEDH 2000 IX, і Pontes проти Португалії, № 19554/09, § 74, 10 квітня 2012). Поняття «необхідність» передбачає втручання, яке ґрунтується на нагальній суспільній потребі і, зокрема, має бути пропорційне переслідуваній законній меті (Couillard Maugery проти Франції, № 64796/01, § 237, 1 липня 2004). Вирішуючи, чи було втручання «необхідним у демократичному суспільстві», слід, отже, з огляду на справу в цілому, дослідити, чи підстави, на які посилаються на її підтримку, є відповідними та достатніми з точки зору другої частини статті 8 Конвенції.

Суд також нагадав, що, хоча межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави згідно зі статтею 8 Конвенції не піддається чіткому визначенню, проте принципи, які мають застосовуватись, все ж є подібними. Зокрема, в обох випадках необхідно враховувати справедливу рівновагу, якої необхідно досягнути між конкуруючими інтересами - інтересами дитини, батьків і громадського порядку (Maumousseau і Washington проти Франції, № 39388/05, § 62, CEDH 2007-XIII), надаючи вирішальної ваги найвищому інтересу дитини (див. щодо цього, Gnahore, цитовано, § 59), який, з огляду на його характер і важливість, може переважати над інтересом батьків (Sahin проти Німеччини [ВП], № 30943/96, § 66, CEDH 2003?VIII). Крім того, розпад сім`ї є дуже серйозним втручанням; тому заходи, що призводять до такої ситуації, повинні ґрунтуватися на міркуваннях, які надихаються інтересами дитини та мають достатню вагу і силу (Scozzari і Giunta проти Італії [ВП], № 39221/98 і 41963/98, § 148, CEDH 2000-VIII). Відокремлення дитини від сім`ї є крайньою мірою, яка повинна використовуватися лише в якості останнього засобу для захисту дитини, коли вона стикається з безпосередньою небезпекою (Neulinger і Shuruk проти Швейцарії [ВП], № 41615/07, § 136, CEDH 2010).

Кожна Договірна Держава повинна мати належний і достатній юридичний арсенал для забезпечення дотримання цих позитивних зобов`язань, покладених на неї згідно зі статтею 8 Конвенції, а Суд має встановити, чи державні органи, застосовуючи і витлумачуючи застосовні правові положення, втілили гарантії, передбачені статтею 8, беручи до уваги найвищі інтереси дитини (див., mutatis mutandis, Neulinger і Shuruk проти Швейцарії [ВП], № 41615/07, § 141, CEDH 2010, K.A.B. проти Іспанії, № 59819/08, § 115, 10 квітня 2012).

У цьому відношенні, і з огляду на обов`язок держави вживати позитивних заходів, Суд послідовно вважав, що стаття 8 передбачає право батьків на заходи щодо возз`єднання зі своєю дитиною, органи влади зобов`язані вживати таких заходів (див. наприклад, Margareta і Roger Andersson проти Швеції, 25 квітня 1992, § 91, serie A № 226-A, і P.F. проти Польщі, № 2210/12, § 55, 16 вересня 2014). У таких випадках належність заходу оцінюється за швидкістю його реалізації (Maumousseau, цитовано, § 83, і Zhou, цитовано, § 48).

Крім того, як зазначив Суд у справі «Назарєнко проти Росії» (NAZARENKO v. RUSSIA, заява № 39438/13, рішення від 16.07.2015, п. 56) поняття «сімейне життя» за статтею 8 Конвенції не обмежується відносинами на основі шлюбу і може включати інші де-факто «родинні» зв`язки (див. рішення у справі Anayo v. Germany, заява № 20578/07, параграф 55, 21 грудня 2010 року, з наступними посиланнями). Існування чи відсутність «сімейного життя» в цілях статті 8, по суті, є питанням факту, що залежить від існування на практиці тісних особистих зв`язків (див. рішення у справі K. and T. v. Finland [GC], заява № 25702/94, параграф 150, ECHR 2001?VII). Хоча, як правило, спільне проживання може бути вимогою для таких відносин, у виняткових випадках інші чинники також можуть вказувати, що відносини мають достатню постійність, щоб створити де-факто «родинні зв`язки» (див. цитоване вище рішення у справі Kroon and Others v. the Netherlands, параграф 30).

Також, у справі «Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE, заява № 10383/09, рішення від 16.07.2015, п. 100, 101) ЄСПЛ відмітив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див., рішення у справі Йохансен, зазначено вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі ОСОБА_6 , зазначено вище, п.п. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: ??по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року):

«136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахорe проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄCПЛ 2000 IX]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄCПЛ 2000-VIII та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року).»

У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див., рішення у справі ОСОБА_7 , зазначено вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року).

Застосування цих принципів у даній справі.

Повертаючись до обставин справи яка розглядається суд відзначає, що дитина постійно проживала з відповідачем аж до моменту виїзду її за кордон і ніщо в матеріалах справи не свідчить, що в цей період відповідач ухилялась від виконання своїх батьківських обов`язків.

Більше того, лише наказом від 09.04.2020 неповнолітня була взята на облік дітей, які залишились без батьківського піклування і ніщо в матеріалах справи не свідчить, що після виїзду відповідача за кордон (19.09.2019) становище дитини погіршилось настільки сильно, що це б виправдовувало застосування до відповідача найбільш серйозного виду сімейної відповідальності.

Зрештою, перебуваючи під опікою відповідача дитина отримала базову середню освіту, була документована паспортом громадянина України, проходила медичні обстеження, мала постійне місце реєстрації та проживання, не була безхатьком.

Також, не слід забувати про те, що сім`я відповідача була особливо уразливою, оскільки відповідач була незаміжньою та самостійно виховувала дитину, якій встановлена інвалідність і яка внаслідок цього відставала у розвитку та вихованні та у зв`язку з цим потребувала посиленого догляду і очевидно, що відповідачу вкрай важко було одноосібно надавати такий догляд.

Суд також вважає необхідним відзначити, що в межах даної справи не було згадано ні про випадки насильства, ні про випадки жорстокого поводження з дитиною. Суд також не виявив недостатню емоційну прив`язаність, загрозливого стану здоров`я або психічної неврівноваженості відповідача.

Навпаки, з огляду на вищенаведене, видається, що зв`язки між дитиною та відповідачем до її виїзду за кордон були особливо сильними, що підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 і сторона позивача взагалі не надала суду доказів, які б підтверджували протилежне, хоча, будучи ініціатором позбавлення батьківських прав, саме вона повинна була долучати такі докази.

Суд звичайно погоджується, що виїзд відповідача за кордон викликає певну стурбованість у питаннях догляду за дитиною, яка його потребує, однак, в такому випадку першочергове значення має надаватись не заходам, направленим на розірвання сімейних зв`язків, а заходам, які є діаметрально протилежними, тобто тим, які будуть направлені на збереження контактів між матір`ю і дитиною.

Так, у своїй практиці ЄСПЛ виходить з ідеї про те, що роль органів соціального забезпечення полягає саме в тому, щоб допомогти особам у скрутному становищі, допомагати їм вживати заходів і консультувати їх, серед іншого, про різні види доступних соціальних виплат, про наявні можливості отримати соціальне житло або про інші засоби подолання труднощів (Saviny проти України, № 39948/06, § 57, 18 грудня 2008, і R.M.S. проти Іспанії, № 28775/12, § 86, 18 червня 2013). У випадку уразливих осіб влада повинна виявляти особливу увагу і забезпечувати їм підвищений захист (B. проти Румунії (№ 2), № 1285/03, §§ 86 і 114, 19 лютого 2013, Todorova проти Італії, № 33932/06, § 75, 13 січня 2009, Zhou проти Італії, № 33773/11, § 58, 21 січня 2014, Akinnibosun проти Італії, № 9056/14, § 82, 16 липня 2015 і Soares de Melo проти Португалії, № 72850/14, § 106, 16 лютого 2016).

Хоча у деяких справах, визнаних Судом неприйнятними, віддання дітей під опіку було зумовлене незадовільними умовами життя або матеріальними злиднями, проте це ніколи не було єдиною підставою для рішення національних судів: до цього долучалися інші чинники, такі як психічний стан батьків або їхня емоційна, виховна та педагогічна недієздатність (див. наприклад, Rampogna і Murgia проти Італії (dec.), № 40753/98, 11 травня 1999, та M.G. і M.T.A. проти Італії (dec.), № 17421/02, 28 червня 2005).

Іншими словами, обов`язок держави, в тому числі в особі позивача, зберігати сім`ю, а не її руйнувати.

Однак, у справі яка розглядається, вжиті позивачем заходи більше схожі на те, що він намагається зруйнувати сім`ю, а не її зберегти.

Так, у своєму відзиві відповідач пояснила, що після виїзду за кордон зверталась до соціальних органів з питанням про надання допомоги її доньці, яка, серед іншого, також отримувала стипендію та соціальну допомогу від держави.

Суд розуміє, що в даному випадку не стільки позивач повинен спростовувати таку обставину скільки відповідач повинен був її довести.

Однак, з огляду на специфіку цієї справи і необхідність захисту найвищих інтересів дитини, яке до речі, є одним з основних обов`язків позивача, суд не може залишити без належної реакції поведінку останнього на відповідні твердження відповідача про її звернення до соціальних органів. Зокрема, сторона позивача, як вбачається, лише загальними фразами заперечувала такі доводи відповідача, хоча очевидно, для неї не існувало жодних перешкод надати суду будь-який документ офіційного характеру, який би підтверджував, що у зазначений відповідачем період у адміністрації не було зареєстрованого відповідного звернення.

Більше того, сторона позивача взагалі ніяк не пояснила, в чому полягає інтерес дитини бути позбавленої батьківських прав менш як за рік, коли така особа втратить статус дитини, особливо враховуючи специфічну ситуацію цієї дитини - окрім відповідача у неї більше немає жодних близьких родичів.

Для того, щоб позбавити таку дитину зв`язків з єдиною близькою для неї особою обставини мають бути особливо значними та особливо винятковими і в силу вимог ст. ст. 12, 81, саме позивач повинен довести такі обставини.

Однак, як і в попередньому випадку, існування таких обставин позивач доводить лише загальними фразами про інтерес дитини і про те, що відповідач виїхавши за кордон ухилилась від виконання батьківських обов`язків.

Зрештою, відповідно до практики ЄСПЛ, стаття 8 Конвенції може тлумачитися таким чином, що вона покладає на держави обов`язок дослідити в кожній окремій справі, чи відповідає найкращим інтересам дитини підтримання контакту з особою, незалежно від її біологічного зв`язку з нею, якщо вона піклувалася про дитину достатньо тривалий період часу (див. п. 66 цитованої вище справи «Назарєнко проти Росії»).

За обставин, які суд навів вище, слід вважати, що позивач не виконав цього обов`язку та не досліджував цього питання взагалі, і перед судом не було доведено, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам дитини.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З огляду на згадані вище аргументи, суд не переконаний, що при наданні висновку про доцільність позбавлення батьківських прав позивач приділив першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і по факту, висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав побудовано виключно на основі одного аргументу - виїзду відповідача за кордон і у висновку немає опису того, яким чином комісія вивчала і оцінювала найкращі інтереси дитини і яка вага була їм надана при ухваленні рішення.

Ба більше, рішення прийнято у відсутності відповідача, а для його виклику комісія вжила заходів у виді публікації в засобі масової інформації місцевого значення - газеті «Високий Замок» (випуск № 41, 22-24 травня 2020) (а.с.29).

На думку суду вказане повідомлення позивач опублікував виключно з метою формального дотримання процедури виклику, оскільки листом від 15.05.2020 (а.с.24) його було повідомлено про те, що відповідач 19.09.2019 виїхала за межі України та станом на 15.05.2020 не повернулась в Україну.

Та навіть якщо припустити, що повідомлення про публікацію оголошення позивач здійснив раніше, ніж отримав відповідь про відсутність відповідача на території України, то на момент прийняття рішення Комісія не могла не розуміти, що відповідач через відсутність її в Україні фізично не могла ознайомитись із змістом публікації в газеті місцевого значення і не могла прибути на засідання, щоб надавати свої пояснення.

Те саме стосується засідання комісії, яке відбулась 12.12.2019 і на якому було прийнято рішення про необхідність на протязі шести місяців зміни відношення відповідача до дитини і це при тому, що суду навіть не надано доказів, що відповідач повідомлялась про таке рішення комісії від 12.12.2019, і не говорячи вже про те, що суду навіть не надано копії рішення комісії від 12.12.2019.

Більше того, Комісія не могла не знати, що з 12.03.2020 на всій території України був запроваджений карантин, транспортні сполучення між державами зазнали серйозних обмежень, а в Італійській Республіці ситуація з пандемією коронавірусу на той час була найгіршою в світі, що очевидно, створювало об`єктивні перешкоди для відповідача приїхати в Україну. В такому випадку, рішення комісії від 12.12.2019 було завідомо невиконуваним, і комісія повинна була це розуміти і не мала права ставити відповідачу в провину факт невиконання їй рішення від 12.12.2019.

Взагалі, якщо проаналізувати вказаний висновок на предмет наявності в ньому фактів, то крім як твердження про виїзд відповідача за кордон він не містить жодних інших фактів, які підтверджують доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Таким чином, за наведених вище обставин, на думку суду під час надання висновку від 05.06.2020 комісія діяла свавільно, не вжила належних і дієвих заходів для повідомлення відповідача про розгляд питання щодо позбавлення її батьківських прав, неточно встановила факти і предмет справи, не вивчила питання наявності винятків, у тому числі існування серйозного ризику для психологічної цілісності дитини, неправильно застосувала матеріально-правові норми закону, здійснюючи свої дискреційні повноваження діяла нерозумно, необережно та недобросовісно, не виконала свого обов`язку сприяти збереженню сім`ї, не в повному обсязі дослідила питання ухилення від виконання батьківських обов`язків, і відхилившись від писаного права та своїх основних обов`язків взагалі не надали належного обґрунтування про доцільність розриву родинних зв`язків між відповідачем і дитиною, яка практично досягнула повноліття.

Через це суд визнає висновок органу опіки безпідставним та необґрунтованим, і таким, що суперечить інтересам дитини та не приймає його до уваги.

Як наслідок, суд також визнає безпідставним та необґрунтованим сам позов.

У підсумку, суд відмовляє в позові, оскільки ухвалення будь-якого іншого рішення буде несумісним із гарантіями, передбаченими у статті 8 Конвенції.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати відповідач не подавав. Крім того, відповідач не навів попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Аналогічною є позиція суду відносно третьої особи, яка також не подала суду доказів про понесені ними судові витрати, та крім цього не повідомляла про їх попередній розмір.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 13, 15, 16, ЦК України, ст. ст. 3, 5, 7, 150, 155, 165 СК України суд

в и р і ш и в:

В позові Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради (79017, м. Львів, вул. К. Левицькеого, 67, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), третя особа ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 16.04.2021.

Суддя: Леньо С. І.