КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 758/15436/18

провадження № 22-ц/824/5342/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Окружний адміністративний суд м. Києва, Державна казначейська служба України

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року у складі судді Захарчук С.С.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Окружного адміністративного суду м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, інфляційних втрат та 3% річних, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням неодноразового збільшення позовних вимог, просила стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку на користь позивача компенсацію за матеріальну шкоду, заподіяну останній Окружним адміністративним судом м. Києва, в розмірі 807,13 грн на відшкодування матеріальної шкоди, з яких: 487,20 грн судовий збір, 259,10 грн і 3% річних - 60,83 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року у справі №826/26534/15 задоволено вимоги позивача та стягнуто на її користь з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва судовий збір в сумі 487,20 грн.

Зазначала, що відповідно до ч. 3 ст. 258 КАС виконавчий лист по стягненню судового збору мав бути надісланий судом до органу ДВС, проте, у порушення вимог законодавства, вказаного зроблено не було.

Вважала, що через протиправну бездіяльність судді судове рішення залишається невиконаним більше двох років, чим заподіяну позивачу матеріальну шкоду.

Зазначала, що неодноразово зверталася як до судді Добрянської Я.І., так і до голови Окружного адміністративного суду м. Києва з вимогами про виконання рішення суду, проте такі запити були проігноровані.

Окрім указаного, просила суд стягнути з відповідача інфляційну складову та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України за весь період невиплати тривалістю 839 днів (з вересня 2016 року по грудень 2018 рік).

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 30 грудня 2020 року позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути у встановленому законом порядку заподіяну шкоду в сумі 487,20 грн з нарахуванням на неї інфляційних втрат та 3% річних станом на день розгляду справи; скасувати ухвалу судді Захарчук С.С. від 21 січня 2019 року про залишення позовної заяви без руху та прийняти постанову, якою повернути позивачу незаконно стягнутий судовий збір у розмірі 704, 80 грн; скасувати постановлені за результатами розгляду заяв про відвід судді Захарчук С.С. ухвали від 04 лютого 2019 року, 12 серпня 2019 року, 02 жовтня 2020 року, а також ухвали судді Васильченка О.В. від 11 лютого 2019 року, 20 вересня 2019 року, 27 жовтня 2020 року; постановити окрему ухвалу щодо порушення суддею Захарчук С.С. закону при розгляді та вирішенні даної справи, що передбачено ст. ст. 262, 385 ЦПК України та направити її до ВРП задля вирішення питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності; вирішити питання про розподіл судових витрат та повернути ОСОБА_1 сплачений судовий збір при поданні позовної заяви в сумі 704,80 грн та при подачі апеляційної скарги у розмірі 384,20 грн.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а також ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд помилково застосував положення ст. 1176 ЦК України, що стосуються справ у кримінальному провадженні.

Стверджує, що до даних правовідносин необхідно застосувати положення цивільного процесуального законодавства, викладені у главі 47 розділу першого ЦПК України.

Вказує на порушення судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 265 ЦПК України у зв`язку з відсутністю мотивованої оцінки кожному наданому позивачем доводу.

Звертає увагу колегії суддів на протиправні дії судді Захарчук С.С. та незаконні судові рішення, що призвели до затягування розгляду справи та сплати ОСОБА_1 судового збору за звернення до суду з позовом у порушення вимог п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Також указує на порушення судом першої інстанції строків розгляду заяв позивача та її представника про відвід судді Захарчук С.С. Окрім указаного, вважає, що заяви про відвід судді розглядалися нелегітимними суддями, що підтверджується відсутністю у матеріалах справи звіту про автоматичний розподіл справ між суддями, протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями; ухвали призначеного судді про прийняття ним до розгляду даної справи. Стверджує, що при вирішенні питання про відвід судді у відповідності до ч. 3 ст. 40 ЦПК України у справі повинно бути зупинено провадження, чого районним судом зроблено не було.

03 березня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника Окружного адміністративного суду м. Києва - Стрикуна Д.В., у якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки воно є законним, прийнятим у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд апеляційної скарги проводиться у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлені вимоги про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю судді не з підстав, передбачених ст. 1176 ЦК України.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року зобов`язано начальника Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва Задерейко І.С. вирішити по суті скаргу ОСОБА_1 від 15 вересня 2015 року про видачу дубліката пенсійного посвідчення. Стягнуто з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Голосіївському районі м. Києва судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалася на те, що суддею Окружного адміністративного суду м. Києва Добрянською Я.І. не виконано вимогу закону щодо забезпечення виконання рішення суду, звернення позивача щодо видачі виконавчого листа були проігноровані суддею, у зв`язку з чим, внаслідок протиправної бездіяльності судді судове рішення щодо стягнення на її користь судового збору у розмірі 478,20 грн залишається невиконаним впродовж більше двох років, внаслідок чого ОСОБА_1 завдана матеріальна шкода.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе лише у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема суду, які не пов`язані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, що має на меті прийняття акту органом судової влади.

Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

У разі не згоди з судовим рішенням, особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю, оскільки це буде порушенням принципу незалежності суддів і недопущення впливу на них.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Зазначені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Окрім того, у випадках, передбачених статтею 106 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» будь-яка особа має право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді.

З позовної заяви убачається, що всі вимоги ОСОБА_1 зводяться фактично до незгоди позивача з діями судді Добрянської Я.І., вчиненими в межах розгляду адміністративної справи №826/26534/15, а саме ненаправлення судом після ухвалення судового рішення виконавчого листа до органу державної виконавчої служби.

Таким чином, не направлення, на думку позивача, судом виконавчого листа на виконання до органу виконавчої служби, є дією суду, вчиненою в межах розгляду справи, а отже такі дії суду можуть бути оскаржені особою у порядку, встановленому законом, а не шляхом звернення з позовом про відшкодування шкоди внаслідок бездіяльності суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно зазначив, що відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Окрім того, посилаючись на порушення своїх прав суддею Окружного адміністративного суду м. Києва Добрянською Я.І., що полягає у невиконанні вимог закону щодо забезпечення виконання рішення суду, ОСОБА_1 на підтвердження своїх доводів долучає до справи копії постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року та заяви про забезпечення виконання рішення суду.

Натомість, як установлено під час розгляду справи з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року, якою, зокрема, було стягнуто на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487,20 грн, у липні 2016 року була оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційну скаргу ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2016 року було повернуто скаржнику. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви щодо зобов`язання відповідача подати звіт про виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року та клопотання про накладення штрафу на відповідача у справі №826/26534/15. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року видано ОСОБА_1 дублікат виконавчого листа по справі №826/26534/15.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки позивач не довів незаконності дій або бездіяльності чи незаконності рішення суду з ознаками неправомірності суду, а тому за умов відсутності решти складових - наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, відсутні підстави для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відповідно до вимог статті 1176 ЦК України.

ОСОБА_1 не доведено факту заподіяння шкоди, що полягає в неотриманні позивачем судового збору, присудженого відповідним судовим рішенням, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями судді Окружного адміністративного суду м. Києва Добрянською Я.І. та наслідками, зазначеними нею у позові.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність.

Доводи апеляційної скарги, що суд помилково застосував положення ст. 1176 ЦК України, які стосуються справ у кримінальному провадженні, є необґрунтованими з огляду на те, що положення статті 1176 ЦК України визначено спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Щодо аргументів апелянта про порушення строків та порядку розгляду заяв ОСОБА_1 про відвід, колегія виходить з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що позивач неодноразово зверталась до суду із заявами про відвід судді з підстав неможливості розглядати справу суддею Захарчук С.С., які було розглянуто у порядку, визначеному статтею 40 ЦПК України, про що свідчать матеріали справи та ухвали Подільського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року та 27 жовтня 2020 року, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

При цьому, помилковими є посилання позивача на те, що при вирішенні питання про відвід суд обов`язково має зупинити розгляд справи, оскільки згідно аналізу положень частини третьої статті 40 та пункту 7 частини першої статті 252 ЦПК України (в редакції, чинній станом на час постановлення ухвали від 20 вересня 2019 року) суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку надходження заяви про відвід, якщо доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування законного та обгрунтованог рішення.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик