ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/160/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю: представника позивача, відповідача, його представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 760/15085/18 за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 серпня 2019 року у складі судді Шевцової Л.М. по цивільній справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу.

Позов було мотивовано тим, що 19 квітня 2016 року лейтенант поліції ОСОБА_1 , працюючи на посаді інспектора 10 роти батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції, керуючи службовим автомобілем Renault Duster, д.н.з. НОМЕР_1 , на перехресті вулиць Мельникова та Олени Теліги у м. Києві, порушив Правила дорожнього руху та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , у результаті чого остання померла від отриманих травм.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року, який залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, у справі № 761/22463/16-к ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статі 286 КК України і призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_1 спеціального звання лейтенант поліції. На підставі ст. 55 КК України позбавлено права обіймати посади інспектора, поліцейського Національної поліції України на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком. Постановлено стягнути з ПрАТ «Провідна» на користь потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди по 8268 грн. кожному, на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 8126 грн. 76 коп. Постановлено стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди по 291732 грн. кожному.

Позивач зазначав, що покладений на нього обов`язок вироком суду щодо відшкодування потерпілим моральної шкоди, він виконав повністю та перерахував ОСОБА_4 , ОСОБА_3 кошти по 291732 грн. кожному. Разом із тим, оскільки зазначена шкода була спричинена у період перебування ОСОБА_1 із Департаментом патрульної поліції Національної поліції України у трудових правовідносинах, останній має право в порядку зворотної вимоги (регресу) відшкодувати з винної особи розмір виплаченого ним відшкодування.

Посилаючись на зазначене, Департамент патрульної поліції просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь виплачене ним відшкодування шкоди у загальному розмірі 583464 грн., а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 серпня 2019 року вказаний позов було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4290 грн. Вирішено питання розподіл судового збору. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням Департамент патрульної поліції оскаржив його до апеляційного суду.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, апелянт просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд, задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи відшкодування в розмірі середньомісячного заробітку, не навів на підставі яких нормативно-правових актів він дійшов такого висновку. Апелянт вважає, що ОСОБА_1 має понести повну матеріальну відповідальність на підставі п.3 ч.1 ст.134 КЗпП України, оскільки його неправомірними діями завдана моральна шкода потерпілим, яка відшкодована позивачем. Заперечує щодо висновків суду, що між Департаментом патрульної поліції та відповідачем не укладався договір про матеріальну відповідальність, при цьому вказує, що положеннями посадової інструкції поліцейського, передбачена матеріальна відповідальність останнього у випадку завдання ним шкоди в тому числі - іншому майну.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 05 листопада 2019 року рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 серпня 2019 року скасовано. Провадження у справі за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу було закрито. Повідомлено Департамент патрульної поліції, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд вважав, що цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний із питанням реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питання відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвело до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року касаційну скаргу Департаменту патрульної поліції було задоволено частково. Постанову Хмельницького апеляційного суду від 05 листопада 2019 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення по слідуючим мотивам.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Так встановлено, що станом на 19 квітня 2019 року ОСОБА_1 проходив службу на посаді інспектора 10 роти 4 батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції та перебував в трудових відносинах з даним державним органом.

В цей день, 19 квітня 2016 року ОСОБА_1 під час виконання службових обов`язків інспектора керував службовим автомобілем «RENAULT DASTER, д.н. НОМЕР_1 . Під час керування автомобілем на перехресті вулиць Мельникова та Олени Теліги в м. Києві ОСОБА_1 , ігноруючи вимоги дорожнього знаку 4.1 «Рух прямо», в умовах достатньої видимості, не зупинився перед регульованим пішохідним переходом, не надав пішоходу дорогу, яка переходила її по регульованому пішохідному переходу, та вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , чим порушив п.п. 1.5, 2.3, 12.1, 12.3, 16.2, 18.2 Правил дорожнього руху України.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження, від яких померла в лікарні.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17.03.2017 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначене відповідне покарання.

Цим же вироком стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь потерпілих від злочину ОСОБА_4 та ОСОБА_3 кожному по 291 732 грн., всього 583 464 грн.

За повідомленнями Головного управління Державної казначейської служби у Київській області згідно меморіальних ордерів № 783 від 02.11.2017 року, № 847 від 03.11.2017 року, № 828 від 30.11.2017 року на виконання виконавчого листа від 14.07.2017 року про стягнення з Департаменту патрульної поліції МВС України на користь ОСОБА_3 коштів проведено примусове списання коштів в загальній сумі 291 732 грн.

За повідомленнями Головного управління Державної казначейської служби у Київській області згідно меморіального ордеру № 827 від 20 жовтня 2017 року у на виконання виконавчого листа від 14.07.2017 року про стягнення з Департаменту патрульної поліції МВС України на користь ОСОБА_4 коштів проведено примусове списання коштів в сумі 291 732 грн.

Таким чином рішення суду в частині стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України грошових коштів на відшкодування моральної шкоди потерпілим повністю виконано за рахунок коштів Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

Вказані обставини підтверджуються встановленими обставинами та не оспорюються сторонами.

Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

За нормами ст. 1188 вказаного Кодексу шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) нанесення прямої дійсної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

Згідно зі статтею 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди,завданої джерелом підвищеної небезпеки» не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17.03.2017 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначене відповідне покарання та стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь потерпілих від злочину ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди кожному по 291 732 грн., всього 583 464 грн.

З 20.10.2017 року по 2.11.2017 року з Департамента патрульної поліції Національної поліції України стягнуто в примусовому порядку на користь потерпілих на виконання вироку суду загальну суму 583464 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 в червні 2018 року, тобто в межах річного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог з огляду на правила, встановлені ст. 134 КЗпП України, оскільки на час вчинення ДТП ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з позивачем, а тому на нього покладається обов`язок з відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачу за вчинення кримінального правопорушення, яке встановлено вироком суду.

Посилання суду першої інстанції, що, оскільки відповідач, скоїв злочин з необережності відносно особи, а не відносно Департаменту патрульної поліції, за що був притягнений до кримінальної відповідальності, будучи на службі, виконуючи службові завдання, при виконанні трудових обов`язків, а тому повинен відповідати за причинену ним шкоду відповідно до вимог ст.132 КЗпП України в межах середнього місячного заробітку є помилковими.

За правилами ст. 134 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

На думку колегії суддів відповідачем позивачу завдана шкода діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, тобто відповідач вчинив вказані дії внаслідок чого позивачем було понесено матеріальні збитки у вигляді виплати коштів за дії працівника на підставі норм закону, за умови порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; вини в його діях, прямого причинного зв`язку між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала, а тому відповідач має нести повну матеріальну відповідальність на підставі ст. 134 КЗпП.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та з огляду на правила, встановлені КЗпП України, оскільки на час вчинення ДТП, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з позивачем, а тому на нього покладається обов`язок з відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачу за вчинення кримінального правопорушення, вина у вчинені якого встановлена вироком суду.

Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 463/4040/15, від 20 січня 2021 року в справі № 583/1942/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Таким чином розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, але неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, задовольнивши позовні вимоги лише частково, а тому рішення суду з цих підстав підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову повністю.

З врахуванням викладеного на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦК України підлягають стягненню судові витрати в сумі - 8751 судовий збір за подання позовної заяви, 13127,94 судовий збір за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення:

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (місце знаходження: 03048, м. Київ, вул., Ф.Ернста, 3, ЄДРПУО 40108646) в рахунок відшкодування майнової шкоди 583 464 (п`ятсот вісімдесят три тисячі чотириста шістдесят чотири) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (місце знаходження: 03048, м. Київ, вул., Ф.Ернста, 3, ЄДРПУО 40108646) судові витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в сумі 8751,96 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (місце знаходження: 03048, м. Київ, вул., Ф.Ернста, 3, ЄДРПУО 40108646) судові витрати по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в сумі 13127,94 грн.

Повне судове рішення буде складено 19 квітня 2021 року.

Судді А.М.Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох