печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Бусик О. Л.

при секретарі судових засідань Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Міністерство юстиції України

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про скасування арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із вказаним позовом, у якому просив суд скасувати арешт майна боржника ОСОБА_1 , що накладений реєстратором Першою Феодосійською державною нотаріальною конторою Автономної Республіки Крим, на підставі рішення Феодосійського міського суду від 27 квітня 2006 року, зареєстрований 20 травня 2006 року №3232840. Зобов`язати органи реєстраційної служби видалити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, обтяження №3232840 зареєстроване 20 травня 2006 року Першою Феодосійською державною нотаріальною конторою Автономної Республіки Крим, на підставі рішення Феодосійського міського суду від 27 квітня 2006 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що липні 2020 року він вирішив придбати квартиру та отримавши інформацію з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна дізнався про те, що Першою Феодосійською державною нотаріальною конторою Автономної Республіки Крим, на підставі рішення Феодосійського міського суду від 27 квітня 2006 року 20 травня 2006 року за реєстровим №3232840 зареєстроване обтяження, яким накладено арешт на все його майно. При цьому номер судової справи, на підставі якої прийнято рішення про арешт майна у реєстрі не зазначено.

Позивач вказував, що з моменту реєстрації обтяження пройшло 14 років. У зв`язку з тим, що територія Автономної Республіки Крим тимчасово окупована, він не може ознайомитись з указаним рішенням Феодосійського міського суду та відповідно отримати його для спростування обставин, щодо відсутності арешту майна, що стосується особисто нього.

Крім того, позивач з травня 1991 року проживає та зареєстрований у м. Києві, ніколи не проживав в АРК, у цивільних та кримінальних процесах участі не брав та не має майна, що належить його на праві приватної власності, на яке може бути накладено арешт рішенням суду.

Таким чином, запис про арешт майна від 20 травня 2006 року є співпадінням прізвища, ім`я та по-батькові осіб на прізвище ОСОБА_1 .

Відповідно до листа від 06 липня 2020 року, департамент державної виконавчої служби України перевіркою пошукової бази автоматизованої системи виконавчого провадження встановив, що в органах державної виконавчої служби та у приватних виконавців виконавчих документів, де боржником є ОСОБА_1 не перебуває та не перебувало.

Посилаючись на те, що наявність у реєстрі інформації щодо арешту всього майна (житло, майно) позивача порушує його права власника майна та у разі придбання ним житла та реєстрації права власності на його ім`я він не зможе реалізувати своє право щодо розпорядження цим майном.

На підставі викладеного, позивач просив про задоволення позову.

Ухвалою Оболонського районного суду від 02 листопада 2020 року позовну заяву передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвало Печерського районного суду м. Києва від 05 лютого 2021 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

08 квітня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позов пред`явлено до неналежного відповідача і є таким, що не підлягає задоволенню. При цьому, Міністерство юстиції України не є тим суб`єктом, який безпосередньо здійснює державну реєстрацію прав на нерухомість.

14 квітня 2021 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 27 квітня 2006 року у справі №2-799/2006, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 10 червня 2009 року, задоволено позов прокурора м. Феодосії, який діяв в інтересах неповнолітньої дитини - ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав. Позбавлено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 аліменти на користь особи або закладу, де буде жити дитина у розмірі 30 % від мінімального заробітку на дитину відповідного віку щомісячно з кожного, починаючи з 29 вересня 2005 року і до повноліття дитини.

Згідно з інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 20 травня 2006 року Першою феодосійською державною нотаріальною конторою Автономної Республіки Крим, як реєстратором зареєстровано обтяження №3232840 щодо ОСОБА_1 на все його майно (житло, майно) на підставі рішення Феодосійського міського суду від 27 квітня 2006 року.

Згідно з листом департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 28 травня 2020 року, що наданий на звернення ОСОБА_1 , зазначено що перевіркою автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що в органах державної виконавчої служби та у приватних виконавців виконавчих документів, де боржником є ОСОБА_1 не перебуває та не перебувало.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею.

Згідно з частиною першою ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності заявника, внаслідок чого, він позбавлений змоги у повному об`ємі здійснювати свої права власника нерухомого майна.

Крім того, наявність чинного арешту майна позивача, накладеного багато років тому рішенням Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим без зазначення конкретного майна, на яке накладено арешт та не анульованого, поза сумнівом, порушує законні права та інтереси позивача.

У відповідності до норм частини першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України.

За приписами частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, слід дійти висновку про те, що наявність обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо невизначеного майна ОСОБА_1 згідно з рішенням Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 27 квітня 2006 року, яке ухвалено щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про позбавлення їх батьківських прав відносно їхнього сина ОСОБА_1 , однак який не має відношення до позивача, позбавляє позивача на володіння, користування та розпорядження належним йому майном.

Щодо посилання представника відповідача про те, що Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем, то слід зазначити, що, відповідно до підпунктів 1, 2 частини 1 статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» організаційну систему державної реєстрації прав становить, зокрема Міністерство юстиції України та його територіальні органи; суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації.

Відповідно до частини 1 статті 10 цього Закону державним реєстратором є: 1) громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав; 2) нотаріус; 3) державний, приватний виконавець - у разі накладення/зняття таким виконавцем арешту на нерухоме майно під час примусового виконання рішень відповідно до закону.

При цьому, норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2012 року №296/5 як підзаконного нормативно-правового акта мають відповідати положенням закону та не суперечити їм.

Разом з тим, доводи представника відповідача про те, що державна реєстрація є самостійним повноваженням державного реєстратора (нотаріуса), який самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав, а Міністерство юстиції України не є тим суб`єктом, який безпосередньо здійснює державну реєстрацію прав на нерухомість, не знайшли свого підтвердження, оскільки нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави і який підпорядковується, відповідно до статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» Міністерству юстиції України.

Крім того, у зв`язку з тим, що Першою Феодосійською державною нотаріальною конторою Автономної Республіки Крим, яка знаходиться на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим,на підставі рішення Феодосійського міського суду від 27 квітня 2006 року, зареєстровано обтяження №3232840, то позивач позбавлений можливості звернутись до нотаріуса із заявою про скасування запису про обтяження.

З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обґрунтування позивача знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 41, 55, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 1-16, 317, 319, 321, 328, 334, 391, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 137, 141, 258-259, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про зняття арешту з майна - задовольнити.

Скасувати арешт на все майно (житло, майно) боржника ОСОБА_1 , що накладений реєстратором: Першою Феодосійською державною нотаріальною конторою Автономної Республіки Крим на підставі рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 27 квітня 2006 року, зареєстрований 20 травня 2006 року за реєстровим номером №3232840.

Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 20 травня 2006 року №3232840 про арешт невизначеного майна, всього майна (житло, майно) боржника ОСОБА_1 .

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 (адреса - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Міністерство юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ).

Повний текст рішення складено 23 квітня 2021 року.

Суддя О. Л. Бусик