справа № 156/121/21
Провадження № 2/156/194/21
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 квітня 2021 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Малюшевської І. Є.

за участю секретаря судового засідання Киці Л. Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 156/121/21 за позовом ОСОБА_1 до Павлівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом, -

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

в с т а н о в и в:

І. Суть спору

Позивач 15.02.2021 року звернувся до суду із зазначеним позовом покликаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір - ОСОБА_4 , після смерті якої залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_4 склала заповіт, згідно якого спадкоємцем всього належного їй майна вказано позивача по справі.

Позивач стверджує, що після смерті ОСОБА_4 належну йому спадщину, у відповідності до вимог ст. 1268 ЦК України прийняв фактично, оскільки проживав та був зареєстрованим з померлою за однією адресою.

Наголошує, що через відсутність правовстановлюючих документів на зазначений житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, позивач не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права у нотаріуса, у зв`язку із чим змушена звертатися до суду із даним позовом.

З огляду на наведене, позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 .

ІІ. Позиція учасників справи

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю та просили суд задовольнити позов з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача Павлівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області - Ілов В.А. у судовому засіданні не заперечив проти задоволення позовних вимог. Зазначив, що з 2010 року він є головою сільської ради с. Грушів, йому відомо, що позивач проживає у аному господарстві.

Крім того, слід зазначити, що ОСОБА_3 на вимогу суду не надав доказів щодо своїх повноважень, проте, ні позивач, ні представник позивача не заперечили щодо його участі у судовому засіданні.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 19.02.2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 16.03.2021 року.

Ухвалою від 16.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті на 06.04.2021 року.

06.04.2021 року судове засідання відкладено на 14.04.2021 року у зв`язку із витребуванням документів та визнанням явки представника відповідача обов`язковою.

ІV. Обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_4 була матір`ю позивача по справі ОСОБА_1 , що підтверджено Свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_1 від 23.03.2017 року (а.с. 6) та Свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 04.05.1980 року (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина внаслідок смерті ОСОБА_4 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 21.01.2008 року, а.с.8), до складу якої входить житловий будинок з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , на який відсутні правовстановлюючі документи.

28.01.2003 року спадкодавець ОСОБА_4 склала заповіт, за яким все належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось заповіла ОСОБА_1 (позивачу по справі), що підтверджується копією заповіту від 28.01.2003 року, посвідченого секретарем виконкому Милятинської сільської ради Іваничівського району Волинської області Лакомою Т.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 7 (а.с.9).

Останнім місцем проживання ОСОБА_4 було АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Милятинської сільської ради Іваничівського району Волинської області № 81 від 09.03.2016 року (а.с.10).

Спадщину після смерті ОСОБА_1 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв син померлої ОСОБА_4 - ОСОБА_1 , який проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Протягом встановленого законом шестимісячного строку, що передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, позивач ОСОБА_1 не заявив про відмову від даної спадщини, а тому, в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 .

Пережилого подружжя немає. Інших можливих спадкоємців, які б претендували на спадщину ОСОБА_4 та прийняли таку, крім позивача, судом не встановлено.

В той же час, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок ОСОБА_1 не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права, у зв`язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_1 (а.с.6); копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 (а.с.7), копією свідоцтва про смерть спадкодавця ОСОБА_4 серії НОМЕР_3 (а.с.8); копією заповіту спадкодавця від 28.01.2003 року (а.с.9); копією довідки Милятинської сільської ради № 81 від 09.03.016 року про останнє місце проживання ОСОБА_4 (а.с.10); копією довідки Іваничівської державної нотаріальної контори № б/н/02-14 від 26.12.2017 року про заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_4 (а.с.11); випискою з погосподарської книги № 1 від 18.01.2021 року (а.с.12); постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.02.2021 року (а.с.20); копіями паспорта та коду позивача по справі (а.с.4-5); іншими матеріалами справи.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та з погосподарської книги № 3 с. Грушів вбачається, що господарство, яке значиться за спадкодавцем ОСОБА_4 , станом на 1991 рік відносилось до суспільної групи «колгоспний двір» (а.с.51-52). Станом на 01.01.1991 року у господарстві були зареєстровані: голова господарства (спадкодавець) - ОСОБА_4 , її дочка - ОСОБА_5 , її син (позивач по справі) - ОСОБА_1 , її дочка - ОСОБА_6 та її внучка - ОСОБА_7 .

V. Застосоване судом законодавство

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК Українипередбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно достатті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Так, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України).

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

ЦПК України встановлено, що:

- відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);

- згідно ст.78 ЦПК України суд небере доуваги докази,що одержаніз порушеннямпорядку,встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

- у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

- статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми єдокази,які усвоїй сукупностідають змогудійти висновкупро наявністьабо відсутністьобставин справи,які входятьдо предметадоказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

- відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

- відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

VI. Висновки суду

Відповідно до статті 120 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI (далі - ЦК УРСР 1936 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.

Згідно з частиною другою статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

У зв`язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітні та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц, правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 454/1187/17-ц.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69).

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу.

Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працюють у міжгосподарських організаціях, відносяться до суспільної групи колгоспників.

У матеріалах даної справи наявна копія з погосподарської книги № 3 с. Грушів за період до 15 квітня 1991 року, у якій по особовому рахунку № НОМЕР_5 тип господарства, яке значиться за ОСОБА_4 вказано: «колгоспний двір» (а.с. 51-53).

Таким чином, станом на 15.04.1991 року у господарстві були зареєстровані: голова господарства - ОСОБА_4 , її дочка - ОСОБА_5 , її син (позивач по справі) - ОСОБА_1 , її дочка - ОСОБА_6 та її внучка - ОСОБА_7 . Так, як до майна колгоспного двору застосовується діюче на той час законодавство і право власності на майно, яке належало колгоспному двору та збереглось після припинення його існування, мають члени колгоспного двору, які до 15.04.1991 року не втратили право на частку в цьому майні, відповідно до ст.ст. 112, 123, 126 ЦК УРСР в редакції 1963 року, то виходячи із рівності часток членів колгоспного двору ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які були зареєстровані в даному господарстві до 15.04.1991 року, являлись співвласниками спірного домоволодіння, при цьому, кожному з них належало по 1/5 частці в майні колгоспного двору.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що до складу спадщини, яка відкрилась за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , в тому числі ввійшла 1/5 частка житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Виходячи з того, що спірне домоволодіння являється колгоспним двором, відтак судом застосовано норми законодавства, які регулюють такі правовідносини. Отже, твердження представника позивача про те, що таке домоволодіння не являється колгоспним двором, оскільки деякі члени не працювали у колгоспі, а тому, в даному випадку, слід застосовувати ст. 1268 ЦК України та визнати за позивачем право власності на спірне майно вцілому, не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним.

З врахуванням викладеного, зокрема того, що судом достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця ОСОБА_4 ; він у передбачений законом спосіб прийняв дану спадщину; інших спадкоємців, які б у встановлені законом строки вчинили дії щодо прийняття спадщини судом не встановлено; до складу спадщини спадкодавця ОСОБА_4 входить 1/5 частка спірного житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, однак право власності на такий не було зареєстровано у встановленому законом порядку, внаслідок чого відсутні оригінали правовстановлюючих документів на вказане майно, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав, як визнання за ним права власності на спадкове майно є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самих порушених прав позивача, а тому може бути застосований судом.

З огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог (визнання права власності у порядку спадкування за заповітом) та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позову частково та визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/5 частку спірного житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

VII. Судові витрати

Виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. 123 ЦК УРСР, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ), мешканця АДРЕСА_1 до Павлівської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області (ідентифікаційний ), місцезнаходження вул. Незалежності, 12 с. Павлівка Володимир-Волинського (колишнього Іваничівського) району Волинської області задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 .

Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 22 квітня 2021 року.

Суддя І. Є. Малюшевська