"15" квітня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючої судді Виниченко Л.М.,
при секретарі Ганжа Д.О.,
Позивач в особі представника ОСОБА_3 18.11.2020 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики у розмірі 30 000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 847 800 грн., та судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.12.2017 року між сторонами у справі було укладено договір позики, відповідно якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 30 000 дол. США для особистих цілей, що підтверджується виданою ОСОБА_2 розпискою від 01.12.2017 року. Днем повернення позики є 01 грудня 2018 року. Відповідно пункту 2 договору позики, відсоткова ставка по сумі позики встановлюється у розмірі 10% річних від загальної суми позики.
Позивач стверджує, що відповідач свої зобов`язання по договору позики не виконав, отримані у борг грошові кошти разом з нарахованими відсотками не повернув.
З посиланням на норми ст. ст. 525, 526, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача кошти у розмірі 30 000 доларів США 00 центів, що еквівалентно до національної валюти України - 847 800 грн.
Ухвалою суду від 04.01.2021 року відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання на 08.02.2021 р. на 11 год. 30 хв. (а.с. 26, 27). Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали з доданими процесуальними документами для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою суду від 04.01.2021 року частково задоволено заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 про забезпечення позову, накладено арешт на 90/1000 частин садового будинку АДРЕСА_1 в межах ціни позову на суму 847 800 грн., що належать на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину серії та номер: 4-846, виданого 18.08.2017 року Десятою Київською державною нотаріальною конторою (а.с. 28, 29).
Ухвалою суду від 08.02.2021 року підготовче провадження у справі закрите та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні на 15.03.2021 року (а.с. 35).
У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача 15.03.2021 року та поверненням поштової кореспонденції без вручення ОСОБА_2 з довідкою Укрпошти про відсутність адресата за адресою, яка вказана у позові, судом була оголошена перерва до 15.04.2021 року на 15.00 год. для повторного виклику відповідача в судове засідання.
В судове сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Представник позивача ОСОБА_3 суду подав заяву з проханням розглянути справу за відсутності позивача та його представника, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити позов, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує.
Процесуальні документи, які надсилались відповідачу за вказаною у позовній заяві адресою, яка також зазначена ОСОБА_2 у договорі позики та у виданій останнім розписці, повернутись без вручення відповідачу.
За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 23.12.2020 року, відповідач ОСОБА_2 зареєстрованим по місту Києву не значиться (а.с. 25).
Відповідно положень частини 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
За викладених обставин, в судове засідання призначене на 15.04.2021 р. відповідач викликався, окрім надсилання судової повістки за відомою суду адресою місця проживання ОСОБА_2 , також через оголошення опубліковане 22.03.2021 року на офіційному веб-сайті Дніпровського районного суду м. Києва.
Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано.
Згідно норми частини 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно частини 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки можуть виникати із договорів та інших правочинів, чи безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Судом встановлено, що 01 грудня 2017 року між сторонами укладено договір позики, відповідно пунктів 1, 3, 5 якого позичальник ОСОБА_2 позичає (бере в борг) у позикодавця ОСОБА_1 грошові кошти в сумі еквівалентній 30 000 доларів США 00 центів (сума позики) та зобов`язується повернути позикодавцю таку суму та проценти на неї на умовах та в порядку, встановлених договором; термін позики складає 12 місяців з дня отримання коштів; днем повернення суми позики є 01 грудня 2018 року (далі - договір позики, а.с. 7).
Відповідно положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.
Про отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 30 000 доларів США свідчить надана ОСОБА_2 розписка від 01.12.2017 року (а.с. 8).
За повідомленням позивача, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики у встановлений строк не виконав, кошти у розмірі 30 000 дол. США не повернув.
У спростування вказаних доводів позивача щодо наявної суми боргу за укладеним правочином будь яких доказів відповідачем суду не надано.
За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказуванню підлягають обставини щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ст. 525, 526 ЦК України).
Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно положень частини 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідачем суду не надано жодних доказів на підтвердження повернення позивачу грошових коштів за наданою борговою розпискою.
Відповідно положень частини 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Вищевказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
Отже, у зв`язку з невиконанням умов укладеного договору позики від 01.12.2017 р., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернута сума позики у розмірі 30 000 доларів США.
За вимогами частини 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем заявлено до стягнення борг за договором позики у розмірі 30 000 дол. США із зазначенням еквіваленту ціни позову до національної валюти України - гривні, що на час звернення до суду відповідало 847 800 грн.
Станом на дату ухвалення рішення у справі - на 15.04.2021 року офіційний курс гривні по відношенню до іноземної валюти - долара США становить: за 1 дол. США - 27,9765 грн.
Отже, відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, у межах заявлених позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути 30 000,00 доларів США, що еквівалентно 839 295,00 грн. (30 000 х 27,9765). За викладених обставин позов підлягає задоволенню частково.
Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України у порядку розподілу судових витрат між сторонами суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір сплачений за подання позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 8 392,95 грн. (а.с. 15) та судовий збір в сумі 420,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову (а.с. 22), а всього у розмірі 8 813 грн. 35 коп.,
Керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 525, 526, 530, 610, 612, 625, 626, 627, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 128, 133, 141,178, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 284, 354 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.
Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 01.12.2017 року у розмірі 30 000 доларів США 00 центів, що еквівалентно 839 295 грн., судовий збір у розмірі 8 813 грн. 35 коп., а всього суму 848 108 (вісімсот сорок вісім тисяч сто вісім) грн. 35 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код ЄДРОПОУ НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне рішення суду складене 21 квітня 2021 року.

Суддя