Справа № 345/4165/20
Провадження № 22-ц/4808/454/21
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду в складі судді Онушканича В.В., ухвалене 13 січня 2021 року в місті Калуші Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 15 січня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про втрату права на житло,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право на житло.

Позовна заява мотивована тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 вересня 2020 року належить домоволодіння по АДРЕСА_1 , власником якого до смерті був їх з відповідачем батько ОСОБА_3 . Брат зареєстрований у вказаному будинку з народження, однак з 2015 року, після одруження, в ньому не проживає. Не несе також будь-яких витрат по утриманню житла. Наведене підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов. У зв`язку з реєстрацією місця проживання такого в належному їй будинку виникають труднощі щодо володіння майном та оформлення субсидії. Посилаючись на відсутність ОСОБА_2 в спірному житлі понад один рік, просила позов задовольнити.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 13 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, а також втрати ним інтересу до цього житла.

Не погодившись з рішенням суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Зазначала, що ОСОБА_2 більше п`яти років не проживав в спірному домоволодінні, яке належало їх батькові, не допомагав йому. Натомість вона самостійно доглядала за батьком до його смерті. Заповіт від його імені на все майно оформлено на неї. А тому, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09 вересня 2020 року вона є єдиним власником домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Після звернення до суду з цим позовом відповідач без її згоди проник в будинок та пошкодив майно. Вказані обставини підтверджуються її зверненнями до Калуського ВП ГУНП та відповідями на них. Таким чином, він мав намір довести, що в листопаді-грудні проживав у будинку. Натомість суд перекрутив її пояснення та покази свідків, які в судовому засіданні зазначили, що брат приходив в будинок та для створення видимості проживання в ньому вчиняв скандали. Також вони підтвердили, що він більше п`яти років в будинку не проживає.

На її думку, суд безпідставно не взяв до уваги акти обстеження матеріально-побутових умов від 06 лютого та 09 листопада 2020 року, якими повністю доведено її вимоги. Вважає, що наявність чи відсутність особистих речей ОСОБА_2 в будинку не є тією обставиною, що потребує встановлення. Адже позов заявлено з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України.

Правом на подання відзиву ОСОБА_2 не скористався.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_2 в судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився повторно. На адресу апеляційного суду надіслав заяву про відкладення судового засідання, зіславшись на неможливість прибути в суд в зв`язку з карантинними обмеженнями. Разом з тим рішенням позачергового засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 09 квітня 2021 року скасовано «червоний» рівень епідемічної небезпеки поширення COVID-19, який діяв з 26 лютого 2021 рокуна території Івано-Франківської області. А отже відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у відсутності відповідача не встановлено.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не повністю відповідає вищезазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 посилалась на те, що він не проживає за місцем реєстрації без поважних причин понад один рік, що створює їй як власниці житла труднощі у володінні своїм майном.

На підтвердження своїх вимог позивачка послалась на свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 09 вересня 2020 року, відповідно до якого після смерті батька ОСОБА_3 успадкувала житловий будинок загальною площею 254,5 кв.м з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Вказане також вбачається з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 4-5).

Згідно даних її паспорту, перевіреного апеляційним судом, ОСОБА_1 з 08 листопада 2006 року зареєстрована за адресою успадкованого будинку (а.с.11-12).

З часу народження - 1984 року в цьому будинку зареєстрований також відповідач, що підтверджується довідкою Новицької сільської ради об`єднаної територіальної громади (а.с. 6).

Доказами його непроживання в спірному будинку понад встановлений законом строк, на думку позивачки, є комісійний акт обстеження матеріально-побутових умов Новицької сільської ради від 09 листопада 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_2 не проживає в належному ОСОБА_1 житловому будинку АДРЕСА_1 з 2015 року по даний час. В аналогічному акті обстеження матеріально-побутових умов від 06 лютого 2020 року вказано, що такий не проживає в господарстві батька близько п`яти років. Ніякої участі у веденні господарства та матеріальної допомоги батькові не надає (а.с. 7, 24).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_1 не надала суду переконливих доказів на доведення факту відсутності відповідача у спірному будинку більше одного року без поважних причин, втрати інтересу до права користування житлом. Натомість позивачка та свідки стверджували, що він проживав в спірному будинковолодінні в період листопада-грудня 2020 року, що підтверджується аудіозаписом судового засідання місцевого суду від 13 січня 2021 року (а.с. 38-40). Вказане, на думку суду, свідчить про те, що інтерес до житла ОСОБА_2 не втрачав, та підтвердив свій намір використовувати його.

Згідно статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

В силу статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина 1 статті 328 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із частиною третьою статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, та узгоджується з правовими позиціями, які містяться у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 760/16793/16-ц, від 15 липня 2020 року у справі № 355/340/17-ц та від 02 вересня 2020 року у справі №522/19969/16-ц.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим суд, суд не врахував з якого часу позивачка набула право власності на будинковолодіння і відповідно того, що за положенням статті 405 ЦК України право власника на звернення до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням виникає через один рік його відсутності.

Встановлено, що ОСОБА_1 набула право володіння та користування спадковим майном з часу відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право власності на це майно оформлено нею на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 вересня 2020 року, що підтверджується і відповідним витягом.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом подана нею в суд 18 листопада 2020 року.

Таким чином, позов заявлений ОСОБА_1 менше ніж через рік після виникнення у неї права власності на спірний будинок.

За таких умов акт обстеження матеріально-побутових умов від 09 листопада 2020 року не відображає обставин, які мають правове значення для правильного вирішення справи. Аналогічно не може слугувати належним доказом для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом, акт обстеження матеріально-побутових умов від 06 лютого 2020 року, складений за життя ОСОБА_3 , якому раніше належав спірний будинок.

З огляду на вищенаведене слід дійти висновку, що позивачка передчасно звернулася до суду з таким позовом, тому в його задоволенні належить відмовити з цих підстав.

Відповідно доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом належної оцінки актам обстеження матеріально-побутових умов та показанням свідків не можуть бути підставами для задоволення позову.

Дійшовши правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про втрату права на житло суд, однак, не вірно визначив підстави для відмови в позові та не застосував відповідні норми ЦК.

Cуд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 367 ЦПК).

Згідно з частиною другою статті 376 Кодексу неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Частиною 4 статті визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 13 січня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 23 квітня 2021 року