Провадження № 22-ц/812/795/21 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року м. Миколаїв

справа № 483/2196/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

переглянувши в апеляційному порядку у письмовому провадженні без повідомленні сторін цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

(треті особи - ОСОБА_3 , приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Статус»)

про відшкодування шкоди

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Рак Л.М. 14 січня 2021 року в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено 15 січня 2021 року),

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди (третя особа - ОСОБА_3 ).

Позивачка зазначала, що володіє та користується автомобілем марки CHERRY TIGO, д.р.з. НОМЕР_1 , власником якого є її чоловік - ОСОБА_3 18 січня 2014 року біля 12 год. 30 хв. в м. Очакові Миколаївської області з вини водія автомобіля марки TOYOTA RAV4, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої її автомобіль зазнав значних пошкоджень. Постановою суду від 3 березня 2014 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 3 грудня 2014 року на користь власника автомобіля марки CHERRY TIGO - ОСОБА_3 з ПрАТ «Страхова компанія «Статус», яке було страхувальником відповідальності водія ОСОБА_2 , стягнуто 44 882,48 грн. страхового відшкодування. Проте, незважаючи на вчинення всіх необхідних дій стягувача, вони не отримали відшкодування у зв`язку з відсутністю страхової компанії за місцем реєстрації та відсутністю підстав відповідальності МТСБУ. Реальні витрати на ремонт автомобіля склали 41 000 грн.

Посилаючись на безумовне та абсолютне право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала, а також наявність у неї права вимагати відшкодування, як у особи, що володіє майном на відповідній правовій підставі, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 41 000 грн. майнової шкоди, а також 10 000 грн. моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Уточнивши позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, та, посилаючись на поширення позивачем інформації щодо наданих нею доказів, яка не відповідає дійсності та принижує її честь та гідність, ОСОБА_1 збільшила розмір відшкодування моральної шкоди до 20 000 грн., а також просила стягнути 14 000 грн. витрат на правничу допомогу.

До участі у справі як третю особу залучено також приватне акціонерне товариства «Страхова компанія «Статус».

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Відповідач наголошував на застосуванні трирічного строку позовної давності, який сплинув у 2017 році; спирався на наявність судового рішення щодо стягнення відшкодування майнової шкоди з страхової компанії; посилався на не доведення факту заподіяння шкоди належними та достатніми доказами, а також на відсутність у позивачки, яка не є власником автомобіля, права на відшкодування шкоди.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 спростовувала аргументи, наведені відповідачем ОСОБА_2 у відзиві, наполягаючи на задоволенні своїх вимог в повному обсязі.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 січня 2021 року позов задоволено частково. На користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 стягнуто 12 000 грн. моральної шкоди та 14 768,40 грн. судових витрат. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування 41 000 грн. майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування майнової шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, можлива за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика (постанова Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15ц). У цій справі, враховуючи наявність судового рішення про стягнення страхового відшкодування та його розмір, суд не встановив підстав відповідальності ОСОБА_2 . Крім того, суд послався на сплив позовної давності до вимог про відшкодування майнової шкоди, перебіг якої починається від дня заподіяння шкоди. Водночас судом встановлені підстави відповідальності ОСОБА_2 за заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, пов`язаної з псуванням її майна, на яку позовна давність не розповсюджується (пункт 1 частини 1 статті 268 ЦК). Визначаючи розмір судових витрат, які підлягають відшкодуванню, суд врахував сплату позивачкою судового збору в розмірі 768,40 грн. та 14000 грн. витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просив судове рішення в частині стягнення моральної шкоди та судових витрат скасувати та відмовити в задоволенні цих вимог. Апелянт посилався на помилковість висновку суду про те, що на вимоги про відшкодування моральної шкоди позовна давність не розповсюджується, оскільки моральну шкоду завдано внаслідок пошкодження майна позивачки. Такий висновок, на думку апелянта, суперечить правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 11 жовтня 2017 року у справі №753/2541/16ц). Крім того, суд не навів докази заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 та не обґрунтував розмір відшкодування. При вирішенні питання щодо відшкодованих витрат на правничу допомогу суд порушив принцип співмірності та не врахував характер наданої правничої допомоги.

Право відзиву на апеляційну скаргу позивачка не скористалась.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

За змістом положень частини 3 статті 386 ЦК власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

Враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну (пункт 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», далі - Постанова №4).

Згідно з частинами 1,2 статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, аналіз підстав відповідальності за шкоду (майнову, моральну), заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, дає підстави для висновку, що складовими елементами такого правопорушення (спеціального делікту) є протиправна поведінка заподіювача шкоди (дія або бездіяльність), настання шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди (без вини).

З матеріалів справи вбачається, що 18 січня 2014 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась з вини водія автомобіля марки TOYOTA RAV4 ОСОБА_2 , автомобіль марки CHERRY TIGO, д.р.з. НОМЕР_1 , під керуванням позивачки ОСОБА_1 зазнав пошкодження.

Вина ОСОБА_2 у порушенні правил дорожнього руху та скоєнні адміністративного правопорушення встановлена постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 3 березня 2014 року.

Вартість відновлювального ремонту автомобіля марки CHERRY TIGO визначена страховиком у розмірі 44 882,78 грн., фактично склала 41 000 грн.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 3 грудня 2014 року з страховика цивільної відповідальності ОСОБА_2 - СК «Статус» на користь власника автомобіля стягнуто на відшкодування майнової шкоди 44 882,78 грн.

Рішення суду не виконане у зв`язку з неможливістю встановити місцезнаходження страхової компанії.

Внаслідок винних дій ОСОБА_2 майно, яке знаходилось у володінні та користуванні позивачки ОСОБА_1 , було значно пошкоджене. Родина тривалий час була позбавлена можливості користуватись транспортним засобом, що вплинуло та змінило організацію життя, потребувало додатковий зусиль для відновлення та заподіяло душевні страждання. Негативно вплинуло на внутрішній емоційний стан позивачки і сам факт участі у дорожньо-транспортній пригоді 18 січня 2014 року, що зазвичай супроводжується відчуттям сильного хвилювання, страху та призводить до стресового стану.

Встановивши вищеназвані обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди відповідно до статті 1167 ЦК.

Заперечення апелянта щодо встановлення підстав його відповідальності за моральну шкоду апеляційний суд вважає непереконливими.

Щодо застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності складає три роки (стаття 257 ЦК).

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

За частиною четвертою статті 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У частині 1 статті 268 ЦК визначено, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Право особи, особисті немайнові права якої порушені, на відшкодування, зокрема, моральної шкоди, передбачено статтею 280 ЦК.

Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди випливають із порушень особистих немайнових прав, то до вимог про відшкодування моральної шкоди позовна давність не поширюється.

Така правова позиція щодо застосування правил статті 268 ЦК у деліктних відносинах викладена у постанові Верховного Суду (КЦС) від 31 жовтня 2018 року в справі № 751/306/17 (провадження № 61- 35257св18).

Посилання апелянта на те, що вимоги позивачки випливають з порушення майнових прав (пошкодження майна), пов`язане з невірним тлумаченням правил частини 1 статті 268 ЦК та суперечить вищеназваній правовій позиції.

Висновок про застосування до спірних правовідносин правил частини 1 статті 269 ЦК не спростовується правовою позицією, що викладена у постанові Верховного Суду (КЦС) від 11 жовтня 2017 року у справі №753/2541/16ц), на яку посилається ОСОБА_2 . У зазначеній постанові наведено правовий висновок щодо початку перебігу позовної давності щодо відшкодування шкоди, в тому числі і майнової. Питання щодо застосування правил статті 268 ЦК до вимог про відшкодування моральної шкоди вищим судом не досліджувалось. До того ж Верховний Суд, скасувавши всі попередні рішення по тій справі, направив її на новий розгляд до суду першої інстанції.

Не можна погодитись і з твердженням апелянта про недоведеність факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди. Факт заподіяння такої шкоди випливає з характеру порушеного права, а саме значного пошкодження вартісного майна, а також заподіяння душевних страждань створенням ситуації, яка загрожувала життю та здоров`ю позивачки.

Разом з тим, доречними є посилання апелянта на відсутність в судовому рішення обґрунтувань розміру відшкодування моральної шкоди.

Так, визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції виходив з розміру заявлених вимог у 20 000 грн.

Водночас, зі змісту позовної заяви вбачається, що моральну шкоду, заподіяну ОСОБА_2 дорожньо-транспортною пригодою 18 січня 2014 року ОСОБА_1 оцінила у 10 000 грн. (а.с.2-5 том 1).

Додатково заявлені вимоги зі збільшенням до 20 000 грн. позивачка пов`язувала з розповсюдженням ОСОБА_2 недостовірної інформації у відзиві на позов щодо наданих нею доказів, тобто посилалась на ті обставини, які з підставами заявленого позову не пов`язані.

При цьому з висновків, викладених у мотивувальній частині судового рішення, вбачається, що суд встановив підстави для відшкодування моральної шкоди, заподіяної лише внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а у задоволенні інших вимог - відмовив.

Отже, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції мав виходити з розміру заявлених вимог саме з тих підстав, які вважав встановленими, а заподіяння моральної шкоди - доведеним, тобто з 10 000 грн.

При цьому апеляційний суд враховує характер заподіяної шкоди, обсяг душевних страждань позивачки, можливість відновлення попереднього стану майна, помірність вимушених змін у життєвих стосунках, а також що титульним власником пошкодженого майна є інша особа (пункт 9 Постанови №4).

Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості та враховуючи, відповідним відшкодуванням моральної шкоди суд вважає компенсацію у 5000 грн.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини заподіяння моральної шкоди, як підстави позову, а також межі заявлених вимог, рішення суду в частині розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні.

Не можна погодитись і з підставами відшкодування за рахунок ОСОБА_2 судових витрат в загальному розмірі 14 768,40 грн.

Так, до загальної суми судових витрат включено витрати на правничу допомогу в розмірі 14 000 грн.

Відповідно до положень статті 133 ЦПК до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами статті 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, суд, зокрема, враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову (частина 3 статті 141 ЦПК).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 8 статті 141 ЦПК).

Отже, гонорар адвоката визначається за умовами договору про надання правничої допомоги, залежить від обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості. Такі витрати мають бути співмірними (складність справи, витрачений час тощо). На підтвердження своїх вимог сторона, яка вимагає їх відшкодувати, має надати детальний опис робіт, виконаних адвокатом.

Проте, всупереч вимогам процесуальних норм позивачка ОСОБА_4 не надала суду жодних документів на підтвердження характеру виконаних адвокатом робіт та витраченого часу, а саме детальний опис робіт (наданих послуг), що перешкоджає суду визначити обґрунтованість та пропорційність таких витрат.

Отже, передбачених законом підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу апеляційний суд не вбачає.

До того ж суд першої, задовольнивши позов частково і лише в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, не застосував принцип пропорційності відшкодування судових витрат задоволеним вимогам відповідно до статті 141 ЦК.

Таким чином, судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого позивачкою при подачі позовної заяви (768,40 грн.) та відповідачем при подачі апеляційної скарги (1362 грн.), підлягають перерозподілу.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір, виходячи з однієї позовної вимоги, тоді як мінімальний розмір судового збору з вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди мав складати 1536,80 (768,4 х 2) грн. Недоплата складає 768,40 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь держави

Виходячи з часткового задоволення однієї з позовних вимог (моральної шкоди) та пропорційно стягнутому розміру коштів (5000 грн.), відшкодуванню позивачці за рахунок відповідача підлягає 192 грн.

За принципом пропорційності відшкодуванню апелянту ОСОБА_2 підлягають судові витрати (судовий збір), понесені ним при подачі апеляційної скарги, що складає 794,5 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 14 січня 2021 року змінити, зменшити стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 12 000 грн. до 5 000 грн.. та судових витрат з 14 768,40 грн. до 192 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 768,40 грн. недоплаченого судового збору, та на користь ОСОБА_5 - 794,5 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 567,50 грн. судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------

повну постанову складено 22 квітня 2021 року