Справа № 496/1933/20
Провадження № 2/496/707/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2021 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Буран В.М.,

при секретарі - Бойчук Р.Д.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, інфляційних нарахувань, 3% відсотків річних, процентів за користування грошовими коштами та штрафу на загальну суму 88 226,71 грн.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 24 червня 2019 року року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідач надав розписку написану ним власноручно, згідно якої він отримав від позивача 42 447 гривень у борг із зазначенням терміну повернення коштів до 24 серпня 2019 року. У разі невиконання зобов`язання у вказаний строк, відповідач зобов`язався сплатити штраф у розмірі ста відсотків від суми позики, про що особисто зазначив в розписці про отримання грошових коштів від 24 червня 2019 року. Зобов`язання щодо своєчасного повернення взятих у позику грошових коштів відповідачем не виконані, у добровільному порядку борг позивачу до теперішньому часу не повернутий, у зв`язку з чим, позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом.

Представник позивача у судовому засіданні не з`явився, однак надав до суду заяву, якою просить судове засідання проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с. 33).

Відповідач у судовому засіданні не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлялась шляхом надсилання судових повісток за зареєстрованою адресою проживання, однак конверти поверталися на адресу суду з відміткою про повернення у зв`язку з відмовою адресата (а.с. 17, 31).

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Ознайомившись із матеріалами справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони випливають з договірних відносин і регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що 24.06.2019 року відповідачем була власноручно написана розписка, про отримання ним від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 42 447,00 гривень, оригинал якої було оглянуто в судовому засіданні. Грошові кошти отримані у строк до 24 серпня 2019 року, у випадку неповернення грошових коштів у встановлений строк, відповідач зобов`язався сплатити штраф у розмірі ста відсотків від суми позики. (а.с. 5).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно положень ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16.

Згідно до вищевказаної розписки встановлено, що позивач передав відповідачу 42 447,00 грн.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі № 6-2789цс16 .

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (постанова ВСУ від 09.11.2016 р. у справі за № 6-1457цс16).

Розглянувши справу, суд дійшов висновку, що позивач не в змозі захистити свої права іншим чином, ніж шляхом стягнення наданих відповідачу коштів.

Головні умови притаманні договору займу в розписці присутні.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є односторонньою угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

З огляду на викладене порушено право та законний інтерес позивача на повернення йому грошових коштів в повному обсязі.

Позивач також просить стягнути на його користь відсотки за договором позики.

У частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція платності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Вказана правова позиція висловлена Постановою Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України № 6-36цс14 від 02.07.2014 року.

Так як договором не встановлювався розмір відсотків, суд вважає за необхідне стягнути відсотки за договором позики на рівні облікової ставки НБУ з 25.06.2019 року по 24.08.2019 року у розмірі - 1 219,91 грн.

Велика Палата Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/10156/17 щодо можливості застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення вказує, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно положеннями ст. 546 та 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимоги щодо стягнення штрафу у розмірі 42 447 грн. Як зазначено з розписки, у разі невиконання зобов`язання у вказаний строк, ОСОБА_2 зобов`язався сплатити штраф у розмірі сто процентів від суми позики, тобто у розмірі 42 447 грн. Отже, сторони дійшли до згоди про забезпечення неустойкою виконання зобов`язання, дійшли згоди щодо розміру штрафу.

Стаття 627 ЦК України, з урахуванням положень ст. 6 ЦК України передбачає свободу договору, отже включаючи зазначені вище умови, сторони діяли у відповідності з законом.

Крім того, згідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.

Згідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше- Міністерство статистики України), починаючи з 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур`єр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України, згідно до статей 19, 21, 22 ЗУ «Про інформацію» є офіційними.

Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що становлять відповідний період, перемножити між собою, про що вказується в листі Верховного суду України № 62-97 від 03.04.1997 року.

З урахуванням цих обставин та досліджених матеріалів справи, інфляційні нарахування на суму боргу становлять 1 200,01 грн.

Три відсотки річних від суми заборгованості становить 912,79 грн.

Таким чином, судом було встановлено факт отримання відповідачем грошових коштів, встановлено, що він не виконує та не намагається виконати свого обов`язку по виконанню зобов`язання або поверненню коштів, тому суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача боргу за договором позики, відсотків з 25.08.2019 року, інфляційних витрат, 3 % річних та штрафу, є обґрунтованими.

Судові витрати розподіляються пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 202, 207, 525, 526, 549, 551, 625, 629, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України; ст. ст. 81, 141, 263, 265 ЦПК України суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) про стягнення боргу за договором позики, інфляційних нарахувань, 3% відсотків річних, процентів за користування грошовими коштами та штрафу на загальну суму 88 226,71 грн. - задовольнити.

Стягнути зОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму загального боргу за договором позики від 24 червня 2019 року в розмірі - 88226,71 грн., яка складається з наступного:

- сума позики - 42 447,00 грн.;

- відсотків на рівні облікової ставки НБУ у розмірі - 1 219,91 грн.;

- інфляційних витрат за прострочення грошового зобов`язання у розмірі - 1200,01 грн.;

- 3 % річних у розмірі - 912,79 грн.;

- штрафу у розмірі - 42 447,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору у розмірі 882,27 грн.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Суддя Буран В.М.