Справа № 417/1223/20
Провадження № 2/417/40/21
РІШЕННЯ

Іменем україни

"22" квітня 2021 р. с. Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області в складі:

головуючого судді Логвіненка Т.Г.,

за участі секретаря Білянської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с. Марківка Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника позивача- адвоката Скиртача Сергія Вікторовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

У С Т А Н О В И В:

10.11.2020 року позивач в особі представника позивача- адвоката Скиртача С.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що йому та його дружині ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В зазначеному будинку зареєстровані: він, його дружина - ОСОБА_4 , син - ОСОБА_2 , невістка - ОСОБА_3 .

З 26.08.2014 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вищевказаному будинку не проживають, комунальні послуги не сплачують, жодних особистих речей у житлі не мають.

Відповідачі самостійно зміну реєстрації місця проживання не здійснили, тому просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування зазначеним будинком.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причина неявки не відома, хоча повідомлення про час і місце розгляду справи було направлено заздалегідь, про що свідчить зворотне поштове відправлення (а.с.136).

Представник позивача-адвокат Скиртач С.В. в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просить справу розглянути у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити(а.с.139).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, на електронну пошту суду надіслав заяву в якій просить справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с.130).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, на електронну пошту суду надіслала заяву в якій просить справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с.129).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, надала заяву в якій просить справу розглянути у її відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує(а.с.63).

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини.

В судовому засіданні судом було встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/1 частка житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно договору дарування ВАМ №215749 від 09.07.2003 року зареєстрованого приватним нотаріусом Марківського районного нотаріального округу Ченакал Е.Л., №851(а.с.10-11).

Згідно Довідки виданої Марківською селищною радою Марківського району Луганської області №2353 від 27.08.2020 року, виданої ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_1 має склад сім`ї: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - дружину, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - сина та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 -невістку(а.с.12).

Із Акту обстеження житла за адресою АДРЕСА_1 від 07.10.2020 року, складеного депутатом Марківської селищної ради Марківського району Луганської області Скиртачем Віталієм, підписаного свідками ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не проживають з 26.08.2014 року, їх особистих речей за місцем проживання(реєстрації) не виявлено(а.с.13).

Таким чином, в судовому засіданні судом було встановлено, що між позивачем та відповідачами виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном».

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами.

Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони відсутній понад один рік.

Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачі з 26.08.2014 року не проживають у

вищевказаному будинку позивача, чим створюють перешкоди у володінні та користуванні будинком, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню.

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцій від 09.11.2020 року про сплату судового збору в сумі 840 грн. 80 коп. Враховуючи те, що позов підлягає задоволенню, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача суму понесених судових витрат в розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 386,391,405 ЦК України, ст. ст. 7, 8,12, 81, 141, 142, 258-259, 263, 264, 265, 273, 352, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника позивача- адвоката Скиртача Сергія Вікторовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити у повному обсязі.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженку м.Луганськ, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) у якості відшкодування сплаченого судового збору 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) у якості відшкодування сплаченого судового збору 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене до Луганського апеляційного суду через Марківський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Т.Г.Логвіненко