Провадження № 22-ц/801/577/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 рокуСправа № 127/22455/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Копаничук С.Г.,

суддів: Оніщука В.В., Медвецького С.К.,

за участю секретаря Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2020 року та додаткове рішення Вінницького міського суду від 06 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди. Зазначили, що їм на праві спільної часткової власності належить Ѕ частина будинку по АДРЕСА_1 , інша 1/2 частина житлового будинку ОСОБА_3 .

Рішенням виконкому Вінницької міської ради будинку присвоєно АДРЕСА_1 . Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2019 року затверджено мирову угоду, якою визнано право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 : за ОСОБА_1 на ділянку, площею 0,0281 га, за ОСОБА_2 - площею 0, 0281 га, за ОСОБА_3 - площею 0,0474 га та площею 0, 0108 га. Газифікація будинку робилась одночасно на підставі проектів газифікації будинку АДРЕСА_2 (45) та будинку АДРЕСА_3 , сторони є окремими споживачами газу за вказаною адресою, мають окремі лічильники газу, проте газопостачання всього будинку здійснюється через трубу-ввід, яка знаходиться на земельній ділянці, виділеній у власність ОСОБА_3 , оскільки, саме так передбачали проекти на газифікацію частин будинку, що належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3

22 серпня 2020 року ОСОБА_3 самовільно здійснила перекриття запірного крану (відключаючого пристрою) на газовій трубі, що знаходиться на земельній ділянці, належній їй на праві власності, через яку здійснюється газопостачання частин будинку, належних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , внаслідок чого позивачі 25.08.2020 року звернулись до газорозподільчої організації АТ «Вінницягаз», яке повідомило позивачів про те, що не було надано доступу працівникам товариства для відновлення газопостачання. Для надання доступу було запропоновано звернутись до органів місцевого самоврядування, поліції або до суду. Посилаючись на те, що позивачі є співвласниками будинкових інженерних мереж газопостачання, що необхідні для забезпечення умов експлуатації житлового будинку, які внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 позбавлені можливості дотримання санітарно-гігієнічних умов, приготування їжі, опалення, змушені звертатись до поліції, служби газу, що приводить до моральних страждань, з урахуванням уточнення позовних вимог, просили визнати дії ОСОБА_3 з перекриття запірного крану (відключення пристрою) з метою припинення газопостачання частини будинковолодіння, належних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 протиправними; усунути перешкоди у користуванні житловим будинком та зобов`язати ОСОБА_3 допустити працівників Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» до частини домоволодіння, включно з земельною ділянкою, належною ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , для відновлення їм газопостачання та перенесення запірного крану (відключаючого пристрою) з газопроводу на стіні частини будинку, належної ОСОБА_3 на земельні ділянки, належні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Просили стягнути з відповідача на їх користь по 10 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2020 року позов задоволено частково, усунуто перешкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в користуванні будинком по АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_3 допустити працівників Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» до частини домоволодіння та земельної ділянки, що належать ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , для відновлення газопостачання побутовим споживачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та перенесення запірного крану (відключаючого пристрою) з газопроводу зі стіни частини будинку, належного ОСОБА_3 на частину домоволодіння (земельної ділянки), що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

В іншій частині вимог у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду від 06 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 8 645,40 грн судових витрат та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 8 225 грн судових витрат.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції та додаткове рішення скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Вказала, що суд при постановленні рішення не врахував ті обставини, що газова труба на її ділянці належить їй праві приватної власності, договір про експлуатацію та взяття на баланс Оператором ГРМ своєї газорозподільної системи вона не укладала, акт розмежування балансової належності не складався, а тому Оператор ГРМ не наділений правом на експлуатацію її газової труби та транспортування газу позивачам по справі, а тому підстави для відновлення газопостачання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відсутні. Робочий проект, виконаний на замовлення ОСОБА_1 , згідно технічних умов № 4076 від 04 жовтня 2007 року на газифікацію житлового будинку по АДРЕСА_4 , не дає право ОСОБА_1 на підключення до діючої газової мережі. Суд дійшов помилкового висновку, що робочий проект газифікації житлового будинку по АДРЕСА_4 , дає позивачам право на експлуатацію труби, що проходить через її ділянку та належить їй праві приватної власності.

Вважає, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки у відповідності до положень 319 ЦК України, вона є власником земельної ділянки на якій знаходиться газова труба, а тому суть позову має бути про право користування чужим майном, а не про захист права власності.

Не погоджуючись з додатковим рішенням указала, що суд першої інстанції не надав оцінку всім обставинам справи, а саме складності справи, кваліфікації і досвіду адвоката, а також співмірності заявлених у договорі і фактично наданих адвокатом послуг. Додаткова постанова в порушення ч.3 ст. 270 ЦПК України прийнята судом без виклику сторін та їх представників лише за наявними доказами, які надавалися позивачами до заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, що позбавило її можливості заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів та представник третьої особи вважають рішення суду законним і обґрунтованим, а доводи скарги безпідставними .

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги ,позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає що скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що будинковолодіння, розташоване на АДРЕСА_5 на праві власності належить

ОСОБА_2 -1/10 частки за договором дарування від 16.02.1994 зареєстровано КП «ВООБТІ» 25 лютого 1994; 3/10 частки на підставі свідоцтва на право на спадщину за заповітом від 11 грудня 2018 року;

ОСОБА_1 - 2/5 частки за договором дарування від 21.07.2009, зареєстрованого за № 2773;

Інша частина житлового будинку у розмірі Ѕ належить ОСОБА_3 .

Рішенням виконкому Вінницької міської ради, будинку АДРЕСА_6 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про виділення частки у спільній сумісній власності, затверджено мирову угоду ,якою визнано право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 :

за ОСОБА_1 - на ділянку , площею 0,0281 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер :03:037:0421);

за ОСОБА_2 - площею 0,0281га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер :03:037:0420) ;

за ОСОБА_3 - з площею 0,0474 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку (кадастровий номер :03:037:0419) та площею 0, 0108 га з цільовим призначенням для ведення садівництва ( кадастровий номер :03:037:0176) Право зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до наявної у Товариства виконавчо - технічної документації газифікація будинковолодіння по АДРЕСА_3 , (власник ОСОБА_4 ) , АДРЕСА_4 (власник ОСОБА_1 і АДРЕСА_2 (власник ОСОБА_2 )) була проведена в 1990 році за спільними заявами тодішніх співвласників будинку - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у відповідності до діючого на момент виконання робіт законодавства. В підтвердження надана копія будівельного паспорта та акту приймання внутрішньодомового газового обладнання та газопроводу в експлуатацію (а.с. 77).

Договір на газифікацію житлового будинку від 1990 року АДРЕСА_1 був укладений між співвласником будинку ОСОБА_6 та ВО «Вінницягаз» (а. с. 105), за виготовлення проекту на газифікацію згідно квитанції ним сплачено 64.00 руб. (а. с. 106). Робочий проект газифікації частини житлового будинку по АДРЕСА_3 виготовлено на замовлення ОСОБА_6 , а робочий проект газифікації частини житлового будинку по АДРЕСА_2 виготовлено на замовлення ОСОБА_5 (а.с. 138-142). Генплан газопроводу до будинку по АДРЕСА_1 , на якому зображена газопровідна мережа, труба-ввід і розташування запірних кранів для обох частин будинку міститься на а.с. 30-33.

Будівельний паспорт внутрішньобудинкового газообладнання складено за адресами: АДРЕСА_1 (а.с. 143-144). Перевірка виконання робіт з проведення газопроводу, акт прийомки газового обладнання та газопроводу в експлуатацію були здійснені у присутності та за підписами споживачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.145-148).

З проекту газифікації будинку АДРЕСА_7 вбачається, що відключаючий пристрій (кран), знаходиться на газопроводі на стіні будинку, частина якого належить ОСОБА_3

ОСОБА_2 на підставі особистого рахунку № НОМЕР_1 по АДРЕСА_7 є споживачем газу, має окремий лічильник газу UGG4 №070621 та газові прилади - котел одноконтурний та газову плиту. ОСОБА_1 на підставі особистого рахунку № НОМЕР_2 за вказаною адресою також є споживачем газу, має окремий лічильник газу GАLLUS-2 G4№№02008486 та газові прилади - котел одноконтурний та газову плиту.

На підставі викладеного суд встановив, що газифікація будинку власниками в 1990 році здійснена відповідно до вимог діючого законодавства, сторони у справі являються окремими споживачами газу за адресою: АДРЕСА_1 , мають окремі лічильники газу, газопостачання всього будинковолодіння здійснюється через трубу-ввід та запірний кран, що знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_3 , оскільки, саме так передбачали обидва проекти на газифікацію частин будинку, що належать ОСОБА_2 та ОСОБА_3

22.08.2020 року ОСОБА_3 здійснила перекриття запірного крану на газовій трубі ,що знаходиться на території її земельної ділянки, чим здійснила відключення позивачів від постачання газу .

25.08.2020 року і 22.09.2020 року на звернення позивачів до газопостачальної організації , відповідач працівників газопостачальника не допустила про що складений відповідний акт (а.с. 78). З приводу припинення газопостачання відповідачем позивачі неодноразово звертались до органів поліції (а.с.79-82)

З відповіді АТ «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» № -1020 від 09 жовтня 2020 року вбачається, що згідно виконавчої документації на об`єкт споживання за вказаною адресою, технічно можливо перенести відключаючий пристрій із земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_3 на земельну ділянку, власником якої є ОСОБА_2 шляхом виконання монтажних та зварювальних робіт. При цьому, для виконання зазначених робіт товариству має бути забезпечений власниками вказаних ділянок вільний доступ до газопроводу та відключаючого пристрою.

Відповідно до акту АТ «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» від 01.12.2020 року, відключаючий пристрій ,який знаходиться на території земельної ділянки ОСОБА_3 перебуває в закритому стані, внаслідок чого залишається перекритим газопостачання частини будинку ,що належить побутовим споживачам ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , яке не відновлене. Крім того, було виявлено витік газу, який ліквідовано.

Задовольняючи позов частково, суд виходив із того, що самочинне перекриття відповідачем запірного пристрою з метою припинення газопостачання позивачам- співвласникам внутрішньої газорозподільчої систем, а також недопуск працівників АТ ОГС «Вінницягаз» для виконання передбачених законом функцій, є порушенням положень Кодексу газорозподільчих систем та порушення права власності позивачів, а тому їх права підлягають захисту шляхом усунення перешкод в користуванні будинком АДРЕСА_1 та зобов`язання ОСОБА_3 допустити працівників Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Вінницягаз» ( далі Оператор ГРМ) до належної їй частини домоволодіння та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 для відновлення газопостачання побутовим споживачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та перенесення запірного крану (відключаючого пристрою) з газопроводу зі стіни частини будинку, належного відповідачу на частину домоволодіння (земельної ділянки), що належить позивачам.

Суд вірно встановив обставини справи, належним чином перевірив їх доказами, які оцінив в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини і застосував до них норми права, на підставі чого дійшов обгрунтованого висновку про необхідність задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд не врахував ті обставини, що роботи по газифікації будинку в 1990 році здійснювалась на їх з чоловіком замовлення і кошти, а газопровід, що проходить по її частині земельної ділянки, є особистою власністю, оскільки акт розмежування балансової належності не складався і він на баланс газорозподільної організації не передавався, а також дозвіл на користування газопроводом, який її покійний чоловік надавав тоді ОСОБА_5 , не розповсюджується на позивачів, не заслуговують на увагу.

Як вбачається з матеріалів справи та наданих доказів, договір від 1990 року на газифікацію житлового будинку по АДРЕСА_3 з ПО «Вінницягаз» в якості замовника дійсно був укладений ОСОБА_6 і ним же сплачено за виготовлення проекту 64 грн. (а.с.105-106) Однак, погоджений робочий проект на газифікацію житлового будинку по АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 від 1990 року передбачав здійснення газопостачання його частини будинковолодіння і під`єднання до загального газопроводу на АДРЕСА_3 через запірний кран і газову трубу, що знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_3 .

Будівельний паспорт внутрішньобудинкового газообладнання від 19.11.1990 року містить зазначення в якості замовників обох співвласників і ОСОБА_6 , ОСОБА_5 і передбачає, що внутрішньобудинкове газообладнання (включаючи газопровід) змонтовано 19.10.1990 у відповідності з проектом з врахуванням узгоджених змін.

Отже, замовник по договору на газифікацію будинку - ОСОБА_6 добровільно надав газопостачальнику офіційний дозвіл на передбачений порядок постачання газу іншому співвласнику будинковолодіння ОСОБА_5 відповідно до затверджених робочих проектів .

Не заперечує факти надання ОСОБА_6 згоди на під`єднання до газопроводу та тривалого користування ним ОСОБА_5 , а потім позивачами, і відповідач ОСОБА_3 .

Таким чином, між позивачами і постачальником виникли і існували договірні відносини про надання послуг з газопостачання житлового будинку АДРЕСА_1 , які продовжувались на час прийняття нових законодавчих актів у сфері газопостачання.

У частині другій статті 13 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів; 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу; 4) забезпечувати безперешкодний доступ уповноважених представників оператора газотранспортної системи, оператора газорозподільної системи до вузлів обліку природного газу та з метою встановлення вузлів обліку газу; 5) припиняти (обмежувати) споживання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів. Відповідно до ст.40 вказаного Закону розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу. Договір розподілу природного газу є публічним.

Відповідно до п. 4 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем договір розподілу природного газу правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким забезпечується фізична доставка природного газу, належного споживачу, та/або цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи.

Згідно із п. 4 глави 3 розділу 6 Кодексу газорозподільних систем договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.

Згідно абз. 78 п. 4 глави 1 розділу I Кодексу газорозподільних систем, (далі КГС) споживач природного газу (споживач) - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ Оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб. Відповідно до п.7 глави 3 розділу 6 КГС фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Позивачі користувались послугами з газопостачання своїх частин будинковолодіння, а потім і з розподілу газу, сплачували рахунки, що свідчить про дотримання ними умов договорів на розподіл природного газу, на час виникнення спірних правовідносин з Оператором ГРМ, які є чинними і підлягають виконанню.

Послідуюче набуття у 2019 році відповідачкою права власності на частину земельної ділянку, на території якої знаходиться газова труба і відключаючий пристрій, а також відсутність акту розмежування балансової вартості, не дають останній права втручатися у договірні відносини, що склались у позивачів з оператором розподілу газу і перешкоджати транспортуванню газу, оскільки правовідносини позивачів, як споживачів з газопостачання будинку, виникли до введення в дію ЗУ «Про ринок природного газу», Кодексу газорозподільних систем, які не можуть погіршувати їх становище, порівняно з раніше існуючим законодавством і не передбачають припинення споживачам постачання (транспортування і розподіл) газу з підстав відсутності акту розмежування балансової належності чи експлуатаційної відповідальності.

Крім того, як вбачається зі змісту п.п..1,2 глави 1 Розділу ІІІ експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно Оператори ГРМ. Власники газової мережі, яка згідно з розділом ІІ цього Кодексу кваліфікується як газорозподільна система (крім газорозподільної системи, що відноситься до державного майна), що не є Операторами ГРМ, та Оператор ГРМ, до мереж якого підключені належні власникам газорозподільні системи (або на території ліцензованої діяльності якого знаходяться споживачі, підключені до цих газорозподільних систем), зобов`язані укласти договір про експлуатацію таких газорозподільних систем, або договір господарського відання чи користування з передачею газорозподільних систем на баланс Оператору ГРМ, або оформити передачу належних власникам газорозподільних систем у власність зазначеному Оператору ГРМ (у тому числі шляхом купівлі-продажу).

Враховуючи викладене є безпідставними і доводи апеляційної скарги про те, що позивачі обрали неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки відповідач є власником земельної ділянки на якій знаходиться газова труба, а тому суть позову повинна бути про право користування чужим майном, а не про захист права власності.

Крім того, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною другою статті 16 цього Кодексу визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, що полягають у: визнанні права, визнанні правочину недійсним, припиненні дії, яка порушує право, відновленні становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміні правовідношення, припиненні правовідношення, відшкодуванні збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодуванні моральної (немайнової) шкоди, визнанні незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права.У відповідності до положення статті 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно на власний розсуд.

З огляду на викладене, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Як вбачається, будинковолодіння належить сторонам у справі на праві спільної частковій власності без виділення цих часток будинку в натурі .

Внутрішньобудинкова система газопостачання будинку, як одна із систем інженерних комунікацій житлового будинку, необхідних для забезпечення санітарно гігієнічних умов і його безпечної експлуатації в якості житла, є неподіленим майном, що перебуває у спільній власності сторін.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно із ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зі змісту ст. 391 ЦК вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, в тому числі і тим, що перебуває у спільній частковій власності .

Втручання ж ОСОБА_3 в систему газопостачання, якою на законних підставах користуються співвласники ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , призвело до порушення їх прав і на доступ до газорозподільної системи.

Колегія суддів вважає, що позивачі, являючись є співвласниками будинку і окремими споживачами послуг з транспортування і розподілу газу, які належним чином користувались послугами та оплачували їх до моменту відключення їх від газопостачання ОСОБА_3 , мають право, як співвласники неподільної внутрішньобудинкової мережі газопостачання будинку, вимагати відновлення становища ,яке існувало до порушення та, передбачаючи можливість порушення свого права іншою особою, можуть звертатися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню у вигляді зобов`язання відповідача допустити працівників ОГС до частини домоволодіння та земельної ділянки, що їй належать для відновлення газопостачання позивачів та перенесення запірного крану (відключаючого пристрою) на частину домоволодіння (земельної ділянки), що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .. Останніми в цій справі пред`явлено ефективні вимоги для захисту порушеного права.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо вказаного безпідставні. Інші доводи скарги проти рішення також правильні висновки суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення додатковим рішенням судових витрат у стягнутому розмірі, не заслуговують на увагу.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 2 статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Постановляючи додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивачів по 8 645,40 грн судових витрат, суд виходив із того, що на підтвердження стягнення судових витрат адвокатом позивачів було надано договори про надання правничої допомоги від 28.09.2020 року ( ОСОБА_2 ) і 29.09.2020 року ( ОСОБА_1 ), ордери адвоката від 28.09.2020 року і 29.09.2020 року, розрахунок судових витрат з детальним опис наданих послуг(виконаної адвокатом роботи, необхідних для надання правової допомоги), згідно якого загальна тривалість надання правової допомоги позивачам склала 23 години 30 хв., що згідно обумовленої вартості послуг за 1 год 700 грн складає суму 16 450 грн. Крім того, було надано підтвердження понесення фактичних витрат на відправку поштової кореспонденції суду та учасникам справи - 200 грн копіювання матеріалів справи - 145,50 грн та сплати судового збору позивачами.

Суд вірно оцінив надані докази, і ,як вбачається, врахував співмірність заявлених у договорі і фактично наданих адвокатом послуг, а відтак обгрунтовано відшкодував понесені позивачами і документально підтверджені судові витрати з відповідача.

Посилання апелянта на порушення судом ч.3 ст.270 ЦПК і ухвалення судом додаткового рішення без виклику сторін та їх представників лише за наявними доказами, які надавалися позивачами до заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу, є безпідставними, оскільки частина 4 вказаної статті вказує на право виклику судом сторін або інших учасників в судове засідання у разі необхідності, а не обов`язок.

Інші доводи скарги щодо неправильності визначеного відшкодування судових витрат є не очевидними і розмір реально понесених витрат не спростовують.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення суду і додаткове рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2020 року та додаткове рішення Вінницького міського суду від 06 січня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 у відшкодування судових витрат на правничу допомогу:

-на користь ОСОБА_1 1750 грн,

-на користь ОСОБА_2 1750 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

судді: С.К. Медвецький

В. В. Оніщук