Постанова

Іменем України

14 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 199/4810/17

провадження № 61-12222св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної в місті Дніпропетровську ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, посилаючись на те, що з 2013 року по 2015 рік вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, в яких у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 . Після народження дитини вона повністю займалася її вихованням та матеріальним забезпеченням і не заперечувала проти спілкування батька з дитиною, але, скориставшись цим правом, відповідач викрав сина та приховував його місце знаходження. Сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дитини. Перебування сина в сім`ї відповідача негативно впливає на його виховання та стан здоров`я. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, у листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітнього сина разом з ним, посилаючись на те, що у квітні 2016 року до нього звернулася ОСОБА_1 з пропозицією забрати на утримання сина, оскільки умови її життя не відповідають інтересам дитини та вона не має можливості забезпечити їй належний догляд і виховання. Після цього ОСОБА_1 сама привезла сина до нього та з квітня 2016 року він знаходиться під постійним його наглядом і на його утриманні. Дитина проживає разом з ним та його дружиною - ОСОБА_5 , їй створенні всі умови для розвитку, відпочинку та навчання. Син ОСОБА_3 має проблеми зі здоров`ям та тривалий час після народження знаходився на стаціонарному лікуванні під наглядом лікарів. З квітня 2016 року ОСОБА_1 не цікавилася станом здоров`я дитини, не зверталася до дошкільного закладу, який відвідує син, не брала будь-якої участі у вихованні та розвитку дитини. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року у складі судді Руденко В. В. в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком буде якнайкраще відповідати інтересам дитини, оскільки він забезпечить її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що апеляційний суд порушив право ОСОБА_2 знати про час і місце розгляду справи та ухвалив рішення, не повідомивши його про дату судового засідання, що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 . В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що мати не може бути позбавлена права на спілкування зі своєю дитиною, незалежно від того, які відносини склалися між батьками. Дитина має законне право знати, хто є її рідною матір`ю, а також має право на спілкування зі своєю матір`ю. Враховуючи поведінку ОСОБА_2 в судових засіданнях в суді апеляційної інстанції, суд дійшов висновку, що він має високий рівень тривожності, фрустрації, ригідності та агресивності, при вирішенні конфліктних ситуацій намагається відстоювати свою власну точку зору, встановлюючи свої жорсткі вимоги та правила, а тому за відсутності доказів на підтвердження того, що проживання дитини з матір`ю негативно вплине на її виховання та стан здоров`я, колегія суддів дійшла висновку про визначення місця проживання ОСОБА_3 з матір`ю.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У серпні 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2020 року, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року залишити в силі.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначив неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме апеляційним судом застосовано норми права без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 203/6023/16-ц (провадження № 61-24361св18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), від 11 грудня 2019 року у справі № 295/11208/17 (провадження № 61-47379св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 206/532/18 (провадження № 61-11726св19) (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)). Крім того, заявник послався на те, що судом апеляційної інстанцій неповно з`ясовано обставини справи та не досліджено належним чином всіх зібраних у справі доказів, які мають значення для правильного розгляду справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М. від 28 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська.

15 жовтня 2020 року справа № 199/4810/17 надійшла до Верховного Суду.

Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_7 призначений повторний автоматизований розподіл цієї справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 листопада 2020 року справу № 199/4810/17 передано судді-доповідачу Стрільчуку В. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що з2013 року по 2015 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення фактичних шлюбних відносин син проживав у кімнаті АДРЕСА_1 з матір`ю, яка займалася його вихованням, розвитком та оздоровленням. Наведені обставини встановлені рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з батьком, яким в задоволенні позову відмовлено.

З 16 квітня 2016 року дитина проживає з батьком та його дружиною ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , що визнано сторонами у справі.

З 08 грудня 2017 року ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП). На час розгляду справи вона проживала в орендованій квартирі АДРЕСА_3 разом зі співмешканцем. Згідно з актом обстеження умов проживання, складеним Службою у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, у квартирі для дитини є окрема кімната, ліжко, іграшки. Для виховання та розвитку дитини створені належні умови.

ОСОБА_2 працює бляхарем у ФОП ОСОБА_9 з 10 лютого 2015 року та його заробітна плата за період з грудня 2017 року по травень 2018 року склала 56 000 грн, за місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується довідкою № 31/05-01 та характеристикою № 31/05-02, наданими ФОП ОСОБА_9 31 травня 2018 року.

На час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 проживав разом з дружиною ОСОБА_10 та сином ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_4 , 1/4 частина якої належить йому на праві власності, про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. За актом обстеження умов проживання, складеним Службою у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної в місті Дніпрі ради, для проживання дитини в зазначеній квартирі створені всі належні умови, в дитини є окрема кімната, місце для відпочинку, іграшки за віком.

З квітня 2016 року по липень 2017 року ОСОБА_1 з дитиною не бачилася та не спілкувалася, участі в її вихованні, розвитку та утриманні не брала.

Згідно з інформацією, наданою 17 березня 2018 року Комунальним закладом «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 24 травня 2016 року мешкає за адресою: АДРЕСА_2 разом з батьком ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_5 . Дитина перебуває на диспансерному обліку з діагнозом: астеноневротичний синдром, віднесена до групи часто та тривало хворіючих. Відповідно до записів історії розвитку дитини хлопчик щеплений за віком, останній огляд дитини був проведений 16 березня 2017 року лікарем амбулаторії з приводу гострої вірусної інфекції, призначене відповідне амбулаторне лікування. Лікаря дитина відвідувала в супроводі ОСОБА_11 (мачухи).

За виписками з медичної картки хворого ОСОБА_3 останній перебував на стаціонарному лікуванні з 19 по 20 липня 2016 року, з 20 по 23 вересня 2016 року, з 06 по 08 червня 2017 року.

Згідно з довідкою Комунального закладу «Дніпропетровська міська дитяча клінічна лікарня № 1» догляд за хворою дитиною ОСОБА_3 в медичному закладі з 06 по 08 червня 2017 року здійснювала ОСОБА_5 (мачуха).

За довідкою Комунального закладу освіти «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 278» Дніпровської міської ради від 15 березня 2017 року дитина ОСОБА_3 відвідує вказаний комунальний заклад з 14 червня 2016 року.

Згідно з інформацією, викладеною в довідках від 04 червня та 22 жовтня 2018 року Комунального закладу «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, сторонам у справі та дитині ОСОБА_3 надавалися соціально-психологічні послуги в режимі денного стаціонару. За результатами діагностування виявлено, що психоемоційний стан дитини позитивно забарвлений. З батьком встановлений дуже тісний емоційний контакт (прив`язаність). ОСОБА_3 розповів, що батько з ним грається, вкладає сплати, купає, готує їсти, відводить до дитячого клубу «Футболік». Тим самим встановлюються прості причинно-наслідкові зв`язки. Між членами родини позитивні стосунки, потреби дитини всебічно задовольняються. Стосовно відношення ОСОБА_3 до матері ОСОБА_1 , дитина має амбівалентні почуття. Зі слів дитини, своєю справжньою матір`ю він вважає ОСОБА_5 , дружину відповідача, а позивача сприймає як жінку, яку треба називати «мама». На даний час дитина проживає у стабільних, комфортних та безпечних умовах і гармонійно розвивається. Психічний розвиток дитини відповідає віковим нормам, але повністю не сформований, тому ОСОБА_3 не має власної особистої думки щодо того, з ким він бажає проживати - з батьком чи матір`ю. На думку психологів, якщо дитина потрапить в інше середовище, де буде змінено його щоденне та комфортне життя, він отримає сильний стрес, що призведе до психологічної травми, яка може негативно вплинути на подальший всебічний розвиток та психоемоційний стан дитини.

За висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 24 квітня 2018 року № 4/4-566, враховуючи вік дитини, стан здоров`я, психологічно-емоційні зв`язки між матір`ю та дитиною, комісія вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави -учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним.

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, а головним завданням бесіди є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що проживання дитини з батьком якнайкраще відповідає інтересам дитини та забезпечує її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, оскільки малолітній ОСОБА_3 з 2016 року проживає з батьком, з яким у нього встановлений дуже тісний емоційний контакт (прив`язаність), а тому, якщо дитина потрапить в інше середовище, де буде змінено її щоденне та комфортне життя, вона отримає сильний стрес, що призведе до психологічної травми, яка може негативно вплинути на подальший всебічний розвиток та психоемоційний стан дитини.

При цьому, не погоджуючись з висновком органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, місцевий суд правильно виходив з того, що комісія керувалася переважно принципом Декларації прав дитини та, посилаючись на вік дитини, її стан здоров`я та на психологічно-емоційні зв`язки матері з дитиною, які склалися між ними в минулому, не надала оцінки стійкому психологічно-емоційному зв`язку дитини з батьком та його дружиною і втратою такого зв`язку між матір`ю і дитиною на теперішній час.

Також суд обґрунтовано не взяв до уваги пояснення ОСОБА_1 про те, що вона не брала участі у вихованні дитини з поважних причин, у зв`язку з тим, що не знала, де знаходиться її син, оскільки належних та допустимих доказів того, що вона вчиняла дії щодо пошуку сина шляхом звернення до відповідних правоохоронних органів, органів опіки чи закладів освіти, вона суду не надала.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Натомість апеляційний суд дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, пославшись лише на вік дитини та невстановлення обставин, які б свідчили про неможливість проживання дитини з матір`ю, не врахувавши при цьому якнайкращих інтересів самої дитини, зокрема сталих соціальних зв`язків, місця навчання, психологічного стану тощо.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи, що постанова апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, вона підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційних скарг ОСОБА_2 сплатив 5 120 грн (2 560 грн + 2 560 грн), які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на його користь.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 липня 2020 року скасувати, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 120 (п`ять тисяч сто двадцять) грн судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційних скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук