Дата документу 19.04.2021 Справа № 336/1667/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1667/20 Головуючий у 1-й інстанції:Дмитрюк О.В.
провадження № 22-ц/807/925/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Крилової О.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника - адвоката Нестеченка Дмитра Сергійовича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він звернувся до ОСОБА_2 з питання оформлення нею документів з метою працевлаштування громадян Індії для подальшої передачі документів у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз. Його друг - громадянин Індії ОСОБА_3 попросив його допомогти йому та шести його знайомим у цьому питанні, оскільки не знайшов відповідних спеціалістів у Індії.

Рекламу послуг (робіт) ОСОБА_2 позивач знайшов у соціальній мережі «Фейсбук» на її бізнес-сторінці « Трудоутройство в Чехии »/« Роботи в Європі », яка знаходиться за відповідним посиланням. На своїй бізнес-сторінці «Фейсбук» відповідач пропонує наступні послуги: «Підготовка пакета документів під робочу візу/карту Чехії (Україна, Індія, Непал, Бангладеш, Узбекистан, Казахстан, Грузія, Молдова….); підготовка документів під робочу візу в Литву (Україна, Індія, Непал, Бангладеш, Узбекистан, Казахстан, Грузія, Молдова…); підготовка документів під робочу візу Словаччини, Угорщини (Індія, Непал, Бангладеш, Узбекистан, Казахстан, Грузія, Молдова…); оформлення страхових полісів для виїжджаючих за кордон. Консультації. Працевлаштування. Оформлення робочих віз».

Також на бізнес-сторінці «Фейсбук» розміщені численні публікації відповідача із пропозиціями вакансій для працевлаштування до різних країн, в тому числі, до Литовської Республіки.

Відповідачем на своїй бізнес-сторінці «Фейсбук» запропонована, окрім іншого, «підготовка пакету документів під робочу візу в Литву». Зазначаючи це, відповідач пропонує підготовку повного переліку документів для отримання довгострокової візи Литовської Республіки з метою працевлаштування (робочої візи). Підготовка таких документів та взаємодія із литовським роботодавцем потребують сторонньої професійної допомоги, тому він звернувся до відповідача, яка такі послуги пропонувала.

Звернувшись у телефонному режимі до ОСОБА_2 , позивач отримав від відпо-

відача підтвердження щодо можливості оформлення всіх необхідних документів для працевлаштування громадян Індії для подальшої їх подачі у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз. Відповідач повідомила вартість робіт з оформлення (виготовлення) цих документів та обіцяла надати готові документи протягом чотирнадцяти днів. Договору про надання послуг з працевлаштування відповідач укласти не пропонувала.

23.10.2019р. позивач оплатив ОСОБА_2 із своїх особистих коштів 16 858,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій та платіжного доручення.14.11.2019р. він оплатив відповідачу із своїх особистих коштів 3268,00 євро, що еквівалентно 94739,32 грн. за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 р., про що нею була власноруч складена розписка.Таким чином, відповідач отримала від позивача грошові кошти у загальному розмірі 111 597,32 грн.

Але станом на 16.03.2020р. він не отримав належного виконання відповідачем своїх зобов`язань. ОСОБА_2 надала йому непотрібні документи, які не передбачені візовою процедурою, а саме: проекти трудових договорів із громадянами Індії; заявки на отримання віз. Тобто відповідач не підготувала жодного необхідного документу, передбаченого візовою процедурою, не здійснила взаємодію із литовським роботодавцем, який мав надати та зареєструвати запрошення, чим унеможливила отримання національних віз у посольстві Литовської Республіки.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 111 597,32 грн. як безпідставно набуті відповідно до приписів ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, посилаючись на відсутність оформлення будь-яким чином вище наведених відносин.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спір між сторонами у справі стосується виконання договору про надання послуг, а тому врегульований нормами зобов`язального права, що виключає можливість застосування інституту безпідставного набуття майна (грошових коштів).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника - адвоката Нестеченка Д.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованістьу зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним встановленням судом спірних правовідносин, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанціїта ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У відзиві на скаргу ОСОБА_2 зазначає, що сам позивач у позовній заяві, апеляційній скарзі та доданих до позовної заяви документах фактично підтверджує існування з її боку зобов`язань пере ним, які, на його думку, вона не виконала, що, серед іншого, слідує й зі змісту розписки, на яку він посилається, тому суд правильно визнав, що між ними маються договірні відносини, на виконання яких нею і були отримані кошти від позивача. Просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено пові-

домлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України вбачається, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, якими відповідно до п. 5 ч. 4 цієї норми є справи з ціною позову, що становить менше 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за такими підставами.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 19.09.2019р. зареєстрована як фізична особа-підприємець та одним із видів її підприємницької діяльності є діяльність інформаційних агентств (КВЕД 63.91), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.11-12).

З жовтня 2019р. по грудень 2019р. ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 для отримання послуг з консультативної допомоги щодо оформлення документів для громадян Індії з метою подальшої подачі ними документів у консульство Литовської Республіки для отримання робочих віз.

23.10.2019р. ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 16858,00 грн., а 14.11.2019 р. передав відповідачу 3268 євро.

Вказані обставини визнаються сторонами та підтверджені наданими письмовими доказами (а.с.13, 14, 15, 19-44, 154-157).

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідача вказані передані грошові кошти як безпідставно набуті з посиланням на положення ст.ст.1212, 1213 ЦК України.

Проаналізувавши надані сторонами докази, суд вказував, що матеріали справи містять докази наявності численної переписки в мережі Інтернет через програму (мобільний застосунок) «Viber» протягом декількох місяців між відповідачем та позивачем, де останній замовляв виконання роботи в електронному вигляді, а саме, формування документів для отримання візи, отримував банківські реквізити відповідача, на які і перераховував кошти, а відповідач виконувала роботу.

В цій же роздрукованій з мережі Інтернет переписці зафіксована передача позивачеві контактів відповідача, надання через Інтернет позивачем зауважень, щодо замовленої роботи, узгодження порядку здачі-прийняття виконаних робіт, узгодження вартості робіт з позивачем.

На підставі аналізу доказів суд дійшов висновку, що розгляд справи у площині належного виконання взятих на себе обов`язків виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України, оскільки правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод.

В апеляційній скарзі позивач не заперечує, що звернувся до відповідача як до спеціаліста з питання підготовки повного переліку документів для отримання довгострокової візи Литовської Республіки з метою працевлаштування сімох громадян Індії, але будь-якого договору, зокрема, договору з надання послуг між сторонами у справі не укладалось. Він особисто не мав потреби у працевлаштуванні на території Литви та в консультації щодо умов такого працевлаштування. Вважає, що ці обставини свідчать про те,

що між відповідачкою та кожним з громадян Індії мав бути укладений окремий договір щодо надання інформаційно-консультативних послуг, але цього зроблено не було. Тому перераховані ним відповідачу власні кошти слід вважати безпідставно набутими останньою.

Між тим, колегія визнає такі доводи неспроможними з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, жоден з громадян Індії, для яких було необхідно зібрати пакет документів для працевлаштування у Литві, особисто не контактував з ОСОБА_2 . Всі перемовини відносно цього питання велись лише між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та саме позивачу надавались документи та консультації відповідачем, а позивачем на виконання замовлення перераховувалась оплата як безготівковими переказами, так і готівковими коштами.

На це вказують наступні зібрані докази: перекази 27.01.2020р. ОСОБА_1 коштів на картку відповідача із зазначенням цільового призначення «за індусів на Литву»; особисто складена, виконана та підписана відповідачем 14.11.2019р. розписка про отримання 3 268 євро від ОСОБА_1 , за яку ОСОБА_2 «зобов`язувалась надати дійсні та достовірні документи для подальшої подачі їх в консульство Литовської Республіки»; письмова претензія про повернення коштів, листування між сторонами через месенджер «Viber» ( а.с. 13, 15, 16-17, 19-44).

Також усіма вказаними доказами підтверджується одночасно й існування договірних відносин, що судом правильно визначено як договір з надання послуг, де ОСОБА_1 замовив послуги із оформлення документів для працевлаштування у Литві сімох громадян Індії, а ОСОБА_2 мала виконати це замовлення.

Відтак, слід розділяти відносини позивача з громадянами Індії, та відносини між позивачем та відповідачем з приводу оформлення документів за замовлянням позивача, оскільки жоден із громадян Індії не фігурує у правовідносинах як контрагент за договором з ОСОБА_2 .

Із загального змісту позовної заяви, апеляційної скарги слідує, що позивач весь час плутається у своїх відносинах з відповідачем. Так, вказуючи, що сплачені ним відповідачу кошти є безпідставно отриманими нею, але весь час посилається на те, що нею не були «виконані зобов`язання», за які ці кошти сплачено, а також конкретизує ці зобов`язання із посилання на відповідні нормативні акти Литовської Республіки та невідповідність наданого відповідачем пакету документів їх вимогам.

Сам же апелянт у скарзі на її сторінці 5 вказує, що «відповідачка у розписці отримала гроші за зобов`язання надати документи, жоден з яких вона не може надати за жодних умов».

Зокрема, у претензії, спрямованої на адресу відповідача 19.12.2019р., позивач зазначає «грубо порушуючи свої зобов`язання, ви не надали визначених послуг з оформлення візових документів, не надали необхідні документи та ухиляєтесь від будь-яких відповідей та пояснень. Написана вами власноруч розписка містить ознаки договору про надання послуг».

Зазначене також кореспондується із заявою позивача про кримінальне правопорушення від 10.03.2020р., направленою до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, де зазначено «на сьогоднішній день я не отримав належного виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань»

Отже, всі зібрані документи у справі у їх сукупності свідчать про те, що грошові кошти були отримані відповідачем від позивача на виконання певних зобов`язань, які, на думку позивача, не виконані та не могли бути виконані відповідачем. А тому суд дійшов вірного висновку, що між сторонами маються правовідносини, що випливають з інституту зобов`язального права, і на них не можуть поширюватись приписи норм з безпідставного

отримання майна.

Відсутність договірних відносин між ним та відповідачем позивач також обґрунтовує тим, що договір у формі, у якій він існує між сторонами, є нікчемним, оскільки не відповідає приписам п. 3 статті 208 ЦПК України, так як правочин між фізичними особами на суму, що перевищує двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має вчинятись у письмовій формі, якої наразі не існує.

Між тим, позивач невірно тлумачить вказану норму у прив`язці до спірних правовідносин, оскільки наведена норма врегульовує відносини, де матеріальні блага або грошові кошти, які перевищують визначений в цій нормі розмір, є предметом договору, а не оплатою за будь-які інші блага, послуги матеріального чи нематеріального характеру.

Про наявність договору свідчить, серед іншого, листування між сторонами через месенджер «Viber» ( а.с. 19-44), де сторони наразі і вели всі перемовини щодо оформлення пакету документів відповідачем для позивача для подальшої передачі їх в консульство Литовської Республіки.

З вказаного листування вбачається, що позивач надавав замовлення, зауваження відповідачу щодо замовленої роботи, сторони узгоджували оплату роботи та порядок її здачі-прийняття.

Що стосується заперечень позивача в апеляційній скарзі, що таке листування з відповідачем ним не визнається, оскільки він не зберіг даних щодо спілкування з відповідачем, а тому роздруківка листування у «Viber» не може бути доказом наявності відносин між сторонами, то вони не заслуговують на увагу з огляду на те, що саме позивачем долучено до позовної заяви роздруківку листування в мережі «Viber». Тому така позиція позивача є непослідовною та суперечливою, а вказане листування як надане позивачем та визнане відповідачем судом обґрунтовано враховано при розгляді цієї справи.

Таким чином, за сукупністю зібраних доказів у справі, суд вірно встановив наявність договірних відносин між сторонами, зобов`язання за якими позивач вважає не виконаними відповідачем.

Суд правильно послався на те, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони за правочином не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

В той час, як у цих правовідносинах вбачається, що позивач вважає, що зібрані відповідачем документи не надають можливості досягнути мети, яку він переслідував при зверненні до відповідача, але правові підстави, за яких кошти були отримані відповідачем від позивача не відплати, оскільки остання, навпаки, вважає, що замовлення позивача повністю виконала. Тобто спір виник з приводу виконання договору, який сторонами не розірвано.

В апеляційній скарзі позивач наголошував також на тому, що суд не застосував інститут ефективного способу захисту порушеного права позивача, зазначивши, що, якщо ним визначено невірно норми права, суд мав самостійно визначити ті норми, що підлягають застосуванню.

Але такі доводи є неспроможними, оскільки позивач не вбачає різниці між ефективним способом захисту та обранням вірної кваліфікації для встановлених правовідносин.

У постановах ВС вказується, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, порушення права чи інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, ефективний спосіб захисту застосовується судом, якщо відповідний спосіб захисту відносно визначених правовідносин не передбачений законом, але порушене право при цьому підлягає захисту.

Проте, у цій справі суд, вірно встановивши дійсні правовідносини, правильно визначився з їх кваліфікацією, але діяв в межах заявлених позивачем підстав позову відповідно до приписів статті 13 ЦПК України, тому не міг задовольнити позов не через неправильне посилання позивача на норми матеріального права, які суд дійсно мав сам застосувати у такому випадку, а у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог за заявленими підставами, так як вбачав, що є договірні відносини, що виключає можливість застосування до них приписів статті 1212, 1213 ЦК України. Та суд не міг змінювати підстави заявленого позову, про що встановлено пряму заборону приписами статті 13 ЦПК України.

Враховуючи все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу в цілому необгрунтованою, тому відповідно до положень статі 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника - адвоката Нестеченка Дмитра Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена доВерховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лишеу випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальнезначення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 19 квітня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Крилова О.В.