Справа №473/3135/20
Провадження № 22-ц/812/708/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 квітня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання- Біляєвій В.М.,

за участі представника позивача - Баланенко А.С. ,

представника відповідача - Біленського А.Г,

представника третьої особи - Скидан О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Вознесенської міської ради Миколаївської області

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 лютого 2021 року, ухвалене головуючим суддею Вуївим О.В., повний текст складено 12 лютого 2021 року, у цивільній справі за позовом Вознесенської міської ради Миколаївської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біозар», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління комунальної власності Вознесенської міської ради Миколаївської області, про передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року Вознесенська міська рада Миколаївської області (далі - Вознесенська міськрада) звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Біозар» (далі - ТОВ «Біозар»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління комунальної власності Вознесенської міської ради Миколаївської області, про передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував, що на території АДРЕСА_3 , розташований комплекс будівель, який складається з адміністративної будівлі А-1 площею, 96,2 кв.м., підвалу А-п/д площею 53,3 кв.м., прибудови а-1 площею 33,1 кв.м., підвалу а-п/д площею 10,3 кв.м., входу в підвал площею 4,7 кв.м., ганку площею 4,4 кв.м., а також сараю Б-1 площею 58,5 кв.м., гаражу В-1 площею 23,1 кв.м., вбиральні Г-1 площею 4,9 кв.м., гаражу Д-1 площею 21,4 кв.м., сараю Є-1 площею 2,7 кв.м., воріт та огорожі. Право власності на це майно ні за ким не зареєстроване. Земельна ділянка під будівлею перебуває у комунальній власності.

З 15 травня 2017 року вищевказане нерухоме майно за заявою органу місцевого самоврядування взято на облік як безхазяйне, органом, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, про що в місцевій газеті Вознесенської міської ради «День за днем» № 20 від 17 травня 2017 року опубліковано відповідне оголошення.

Згідно довідки Комунального підприємства «Вознесенське МБТІ» право власності на комплекс будівель по АДРЕСА_3 не зареєстровано.

Не перебуває це майно і у державній власності, про що вказано у листі Регіонального відділення Фонду державного майна України.

З дня взяття нерухомої речі на облік минув передбачений законом річний строк.

За час перебування цього майна на обліку як безхазяйного, ТОВ «Біозар» звернулося до Господарського суду з позовом до Вознесенської міської ради про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва. Проте, у задоволені позову ТОВ було відмовлено.

Постановою Верховного суду від 06 травня 2020 року рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 жовтня 2019 року, постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у справі №473/2481/19 за заявою Вознесенської міської ради Миколаївської області про передачу у комунальну власність спірного майна скасовано, а заяву залишено без розгляду та роз`яснено право Вознесенської міської ради на звернення до суду з позовом у порядку загального позовного провадження.

Посилаючись на те, що територіальна громада в особі Вознесенської міської ради дотрималася передбаченої законом процедури про передачу безхазяйного майна у комунальну власність, право власності на це майно до цього часу не зареєстровано і воно залишається на обліку як безхазяйне, позивач просив передати зазначене нерухоме майно у комунальну власність територіальної громади міста Вознесенськ.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що право власності на спірний об`єкт після виконання вироку суду про конфіскацію незавершеного об`єкту будівництва перейшло до держави (державна власність), інтереси якого представляв фінансовий орган (Вознесенський райфінвідділ), а в подальшому - Вознесенська міська рада депутатів трудящихся ( якій було передано вказане майно). Та обставина, що інформація про спірний об`єкт нерухомості як об`єкт державної власності до Фонду державного майна України не надавалася та до Єдиного реєстру об`єктів державної власності не вносилося, жодним чином не спростовує встановлення вище обставин - конфіскована за вироком суду будівля була передана та прийнята на баланс Вознесенською міською радою депутатів трудящихся.

Таким чином, будівля по АДРЕСА_3 у 1971 року перейшла у власність держави (після розмежування майна державної та комунальної власності - у комунальну власність) та в подальшому вказане право власності не припинялося, суб`єкти права державної та комунальної власності чітко визначені в законі, а тому таке майно не може бути визнане безхазяйним майном.

Крім цього, звертаючись з позовом про визнання безхазяйним нерухомим майном комплексу нежитлових будівель, позивач не звернув увагу, що вказане майно як на час його переходу до держави, так і на час розгляду справи (а.с. 79-81, матеріали інвентарної справи) має статус домоволодіння, тобто житлового приміщення, докази переведення цього майна з житлового фонду у нежитловий матеріали справи не містять, що взагалі вказує на відсутність такого об`єкта, як комплекс будівель.

Зважаючи на таке, вимоги Вознесенської міської ради є безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Що ж стосується твердження відповідача про те, що вказане майно перейшло у його власність шляхом продажу Вознесенською ЖКК Вознесенській районній біологічній лабораторії (правонаступником прав та обов`язків якої є ТОВ «Біозар», то вказане питання вже було предметом розгляду господарським судом за позовом ТОВ «Біозар» до Вознесенської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, в задоволені якого було відмовлено. А відтак, в силу приписів ст.82 ЦПК України вказані обставини не підлягають повторному доказуванню.

Не погоджуючись з рішення суду, позивач подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, не доведення обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Так, судом неправильно визначено обставини справи стосовно того, що спірне нерухоме майно має статус домоволодіння, тобто житлового приміщення. В той же час відповідно до технічного паспорта від 27 лютого 2007 року- це нежитловий об`єкт комплексу будівель, тобто нежитлова будівля. Про це ж зазначено і у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Статус домоволодіння не відповідає дійсності, бо відсутні докази на введення в експлуатацію цього домоволодіння.

Також суд помилково визнав доведеним наявність того факту, що спірне майно зараз перебуває у комунальній власності, а тому не може бути визнаний безхазяйним майном. Посилання суду на те, що право власності після винесення вироку суду про конфіскацію незавершеного будівництвом об`єкту перейшло до держави є недоведеним та не містить жодних документів на підтвердження того, що відбулася передача спірного майна з державної у комунальну власність. Більш того, передача майна на баланс не є підставою для набуття позивачем права власності на майно.

Якщо б майно перебувало б у комунальній власності, то державним реєстратором не було прийнято заяву виконавчого комітету Вознесенської міської ради про взяття на облік як безхазяйне майно спірний об`єкт.

Зважаючи на таке, спірне нерухоме майно не перебуває ні у державній, ні у комунальній власності.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа - Управління комунальної власності Вознесенської міської ради вимоги викладені в апеляційні скарзі визнало повністю та просило про скасування оскаржуваного рішення та задоволення заявленого позивачем позову.

Представник відповідача правом на подачу відзиву не скористався.

У суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав, просив у її задоволені відмовити, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

Представник третьої особи апеляційну скаргу визнала, просила її задовольнити, скасувати судове рішення та постановити нове про задоволення позову позивача.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених ст. 367 ЦПК України межах, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону не відповідає.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі "Безимянная проти Росії" (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що "погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту".

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18, від 13 березня у справі N 688/2940/16-ц визначено, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до положень ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа - учасник приватноправових відносин.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Так, із копії технічного паспорту на нежитловий об`єкт комплекс будівель виготовлений станом на 27 лютого 2007 року вбачається, що розташовані за вказаною адресою АДРЕСА_3 будівлі, який складається з адміністративної будівлі А-1 площею, 96,2 кв.м., підвалу А-п/д площею 53,3 кв.м., прибудови а-1 площею 33,1 кв.м., підвалу а-п/д площею 10,3 кв.м., входу в підвал площею 4,7 кв.м., ганку площею 4,4 кв.м., а також сараю Б-1 площею 58,5 кв.м., гаражу В-1 площею 23,1 кв.м., вбиральні Г-1 площею 4,9 кв.м., гаражу Д-1 площею 21,4 кв.м., сараю Є-1 площею 2,7 кв.м., воріт №1 та огорожі №2, збудовані у 1970 році.

Питання належності права власності на комплекс будівель, розташованих по за вищевказаною адресою неодноразово були предметом розгляду судами господарської юрисдикції за позовами ТОВ «Біозар».

Постановою Одеського апеляційного господарського суду у справі №915/1344/17 від 05 вересня 2018 року, якою відмовлено у позові ТОВ «Біозар» до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання права власності за позивачем на об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться в АДРЕСА_3 , і яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 08 лютого 2019 року, встановлені такі обставини.

Відповідно до архівної копії протоколу засідання Виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 22 жовтня 1969 року гр. ОСОБА_2 надано земельну ділянку, розташовану у АДРЕСА_3 , для індивідуального житлового будівництва; дозволено зав. міськкомгоспу укласти з гр. ОСОБА_2 договір на індивідуальне житлове будівництво; зобов`язано гр. ОСОБА_2 протягом двох місяців оформити технічну документацію та протягом трьох років збудувати індивідуальний двоповерховий житловий будинок згідно з типовим проектом.

Згідно з вироком Народного суду Вознесенського району від 19 березня 1971 року у справі гр. ОСОБА_2 належне їй майно конфісковано в дохід держави, у тому числі недобудована будівля з прибудовами по АДРЕСА_3 .

Рішенням Виконавчого комітету Вознесенської міської ради №150 від 25 травня 1971 року зобов`язано Вознесенську житлово-експлуатаційну контору прийняти на баланс домобудівництво АДРЕСА_3, вартістю 7600 рублів; дозволено Вознесенській житлово-експлуатаційній конторі продати незакінчене будівництвом вказане домобудівництво Вознесенській районній біологічній лабораторії, останню зобов`язано до 01 червня 1972 року закінчити будівництво, а також зобов`язано районну біолабораторію і житлово-експлуатаційну контору оформити нотаріально договір купівлі-продажу.

Як стверджує ТОВ «Біозар», 02 листопада 1971 року між Вознесенською районною міжколгоспною біолабораторією та Вознесенською житлово-експлуатаційною конторою був укладений договір купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно наявного у матеріалах справи платіжного доручення №356 від 02 листопада 1971 року, у графі «призначення платежу» якого вказано, що перерахування грошових коштів у сумі 7600 рублів здійснено «згідно з договором купівлі-продажу з Вознесенською ЖЄК від 02 листопада 1971 р.».

З 15 травня 2017 року вищевказане нерухоме майно за заявою органу місцевого самоврядування взято на облік як безхазяйне, органом, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, про що в місцевій газеті Вознесенської міської ради «День за днем» № 20 від 17 травня 2017 року опубліковано відповідне оголошення.

Згідно довідки Комунального підприємства «Вознесенське МБТІ» право власності на комплекс будівель по АДРЕСА_3 не зареєстровано.

Не перебуває це майно і у державній власності, про що вказано у листі Регіонального відділення Фонду державного майна України.

Постановою Верховного суду від 06 травня 2020 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у справі №473/2481/19 за заявою Вознесенської міської ради Миколаївської області про передачу у комунальну власність спірного майна, якою у задоволені заяви заявникові було відмовлено скасовано, а заяву залишено без розгляду.

Мотивуючи свою постанову Верховний Суд зазначав, що у справі наявний спір про право на оспорюване нерухоме майно, який вирішується у порядку позовного провадження, визначеного ЦПК України.

Зі змістом позовних вимог вбачається, що предметом спору є нерухоме майно на яке претендує Вознесенська міська рада, бо вважає його безхазяйним. Однак ТОВ «Біозар» заперечує проти цього, оскільки вважає, що це майно належить йому на законних підставах. При цьому, сторонами спору, що виник, є юридичні особи (суб`єкт господарської діяльності - ТОВ «Біозар» та орган місцевого самоврядування - Вознесенська міська рада Миколаївської області).

Відповідно до ч. 2 ст. 335 ст. ЦК України безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.

Така постановка на облік є адміністративним актом, а не юридичним фактом, що впливає на цивільні правовідносини, об`єктом яких є дана нерухомість.

Розгляд відповідної заяви проводиться в порядку розділу IV ЦПК України „Окреме провадження", п. 7 ч. 2 ст. 293 якого передбачає розгляд в порядку окремого провадження справ про передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність. Проте такий розгляд можливий лише у безспірному порядку.

У разі, якщо наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється, захист права власності здійснюється на загальних підставах, і застосування положень ст. 335 ЦК України унеможливлюється.

Отже, враховуючи суб`єктний склад учасників справи та зміст заявлених позовних вимог, а також те, що спір виник між юридичними особами з приводу речового права на нерухоме майно, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами виник спір, що відповідає критеріям належності справи до господарського судочинства.

Позивач, звертаючись до суду загальної юрисдикції помилково визначив належність спору до цивільної юрисдикції, не врахував до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли у спорі щодо права власності чи іншого речового права на майно.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про те, що справа за вказаним позовом підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько правовими, а тому справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За положенням вказаної норми права суд апеляційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві (заявникові) про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Частиною першою статті 377 ЦПК України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за вказаних вище обставин, приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі, так як дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 377, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вознесенської міської ради Миколаївської області - задовольнити частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 лютого 2021 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом Вознесенської міської ради Миколаївської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Біозар», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління комунальної власності Вознесенської міської ради Миколаївської області, про передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність - закрити.

Роз`яснити Вознесенській міській раді Миколаївської області право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до Миколаївського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 22 квітня 2021 року.