КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3212/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в особі представника - адвоката Горбового Володимира Анатолійовича, на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року про передачу справи на розгляд іншого суду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги мотивувала тим, що 16.11.2013 року між нею та її братом ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 40 000,00 Євро строком на 5 років - до 16.12.2018 року, про що ним було складено відповідну розписку. Кошти були позичені ним для придбання квартири АДРЕСА_1 . Кошти за борговою розпискою повинні були віддаватися позичальником з отриманих ним за оренду придбаної квартири коштів, про що сторони усно домовилися. У вересні 2018 року ОСОБА_1 повернув за договором позики 15 000,00 Євро, про що позивач написала розписку. Решту 25 000,00 Євро позичальник їй не повернув. Нещодавно, їй стало відомо, що відповідачі у справі розлучилися та подали до суду позов про поділ спільного майна подружжя.

Зазначила, що надаючи у борг своєму братові кошти, вона була впевнена, що такі кошти будуть використані ним в інтересах сім'ї за обумовленим цільовим призначенням, зазначеним у борговій розписці, а у разі невиконання позичальником своїх боргових зобов`язань вона розраховувала повернути ці кошти за рахунок переоформлення на себе права власності на придбану за позичені кошти, квартиру.

Оскільки, позичальник не повернув їй усю суму боргу за договором позики, а квартира була придбана у шлюбі, який між відповідачем розірвано та між ними наявний спір про поділ майна подружжя.

Просила суд стягнути солідарно з відповідачів (позичальника та його дружини) грошові кошти за договором позики у розмірі 25 000,00 Євро.

Разом із позовною заявою ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту, в межах суми боргу, на квартиру АДРЕСА_1 та заборони її відчуження.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів та призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів передано на розгляд за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Горбового Володимира Анатолійовича, подав апеляційну скаргу, просить ухвалу суду скасувати, справу передати до Дарницького районного суду м. Києва для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність фактичним обставинам справи, що мають значення для вирішення питання про передачу даної справи на розгляд іншому суду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин правила частини першої статті 30 ЦПК України та безпідставно направив вказану справу на розгляд іншому суду. Суд не врахував, що спір стосується виключно договірних відносин між сторонами, а основною та єдиною позовною вимогою є стягнення грошових коштів за договором позики. Похідної вимоги, яка б стосувалася нерухомого майна позивачем не заявлено у позові, а отримання в борг грошових коштів для придбання квартири є лише відомостями про цільове призначення коштів, отриманих у борг, а способом забезпечення основного зобов`язання. Вважає, що позивачем вірно подано позов на підставі ст.27 ЦПК України , тому даний позов підсудний саме Дарницькому районному суду м. Києва.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач, відповідач-2 та третя особа не скористалися.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, п.14 ч.1 ст. 353, ч.2 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки апеляційні скарги на ухвали суду про передачу справи на розгляд іншого суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 27 ЦПК України визначено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Як вбачається із матеріалів справи, у провадженні Дарницького районного суду м.Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення грошових коштів за договором позики, укладним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 16.11.2013 року, про що ОСОБА_1 складено розписку.

Із змісту розписки вбачається, що 16.11.2013 року ОСОБА_1 отримав у борг від його сестри ОСОБА_2 40 000,00 Євро на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 . які зобов`язувався повернути у повному обсязі до 16.11.2018 року (а.с.8).

Із розписки, у перекладі приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурмаки І.П., від 16 листопад 2013 року вбачається, що сім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 взяли у борг від сім`ї ОСОБА_2 і ОСОБА_4 40 000,00 Євро для придбання квартири (а.с.9).

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов`язання боржником закон передбачає спеціальні заходи - визначає окремі види забезпечення виконання зобов`язання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (стаття 546 ЦК України).

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 , зазначає, що у вересні 2018 року, ОСОБА_1 повернув їй 15 000,00 Євро, а тому вона просить суд стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти за договором позики у розмірі 25 000,00 Євро., які є неповернутими відповідачами.

З наведеного вбачається, що даний спір виник з приводу грошових коштів отриманих ОСОБА_1 за розпискою у борг від ОСОБА_2 . Будь -яких догоровір, на випадок порушення зобов`язання боржником між сторонами не укладався.

Ураховуючи наведене, висновок суду про те, що спір виник з приводу нерухомого майна, а тому справа підлягає розгляду за правилами виключної підсудності, не можна вважати законним та обгрунтованим.

Так, згідно із статтею 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Правовий стан нерухомості ґрунтується на необхідності забезпечення особливого стану цих речей, стійкість правовідносин з їх обігу задля чого застосовується окрема реєстрація прав на нерухоме майно та нотаріальна форма правочинів щодо нерухомості.

Із метою реалізації забезпечення сталості правовідносин щодо нерухомого майна приймалось декілька законодавчих актів і один з останніх є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року зроблено висновок, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Отже, позови що виникають з приводу нерухомого майна - це позови пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови, у спорах, які є наслідком правовідносин пов`язаних з обігом нерухомого майна повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Разом з тим, правила про виключну підсудність застосовуються до позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (наприклад, звернення стягнення на нерухоме майно, передане в заставу іпотечне майно, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, визнання договору іпотеки недійсним тощо). Виходячи з аналізу вищезазначеного, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно тощо.

Отже, спори, що пов`язані з невиконанням договорів позики, за якими позичальник отримав у борг грошові кошти, проте не виконав своїх боргових зобов`язань на не повернув їх позикодавцю, пред`являються до суду за загальним правилами підсудності, визначеними ст. 27 ЦПК України.

Та обставина, що позичальником було зазначно у розписці, що грошові кошти у розмірі 40 000,00 Євро беруться ним у борг для придбання квартири не дає суду підстав вважати, що даний спір виник з приводу нерухомого майна, оскільки сторони не обумовили, що у разі невиконання позичальником перед позикодавцем своїх боргових зобов`язань, такі зобов`язання будуть забезпечені шляхом визнання права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, постановляючи ухвалу про передачу справи на розгляд іншому суду, суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги місцезнаходження нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Виходячи із вищевикладеного, оскаржувану ухвалу суду не можна вважати законною та обґрунтованою, висновки суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду є помилковими та не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, відтак ухвала суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимогст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384, 386, 389 ЦПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в особі представника - адвоката Горбового Володимира Анатолійовича - задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року про передачу справи на розгляд іншого суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: В.В. Гуль

А.С. Сержанюк