н/п 2-о/490/35/2021 Справа № 490/1442/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А..,

за участю секретаря Дудник Г.С.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

04 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити юридичний факт отримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , захворювання під час захисту Батьківщини у жовтні 2015 року на території Донецької та Луганської областей України внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України.

В обгрунтування заяви зазначив, що 28 березня 2015 року був призваний у Збройні сили України до військової частини п/п НОМЕР_1 , військове звання "солдат". У період з 12.08.2015 по 21.10.2015 року брав безпосередню участь в бойових діях забезпеченні їх проведення, захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей у складі військової частини - польова пошта НОМЕР_1 .

Станом на серпень-жовтень 2015 року підрозділ військової частини - польова пошта НОМЕР_1 протистояв збройним формуванням Російської Федерації у бойових діях , що велись на території Донецької та Луганської області. 22 жовтня 2014 року близько 22:00 год., під час несення служби в патрулі в с. Тоненьке Донецької областей.

У жовтні 2015 року він почав хворіти , лікувався за місцем проживання , після чого повернувся на службу. Проте вже 04 січня 2016 року його стан знову погіршився і він проходив стаціонарне лікування в обласній інфекційній лікарні м.Миколаєва з 08.01.2016 по 15.01.2016, звідки перевеедний на лікування до ВМКЦ Південного регіону на лікування до 26.01.2016 .

22.05.2017 року він був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Витягом з протоколу засідання Військово - лікарської комісії Південного регіону від 11.02.2019 № 44 встановлено, що захворювання солдату запасу ОСОБА_1 «Наслідки перенесеного вторинного (отогенного) гострого гнійного менінгоенцефаліта (2016р) у вигляді вестибулярної дисфункції І ступеня, нейросенсорної туговухості І ступеня з двох боків, цефалгічного синдрому, органічного астенічного розладу.Кістозно-гліозні зміни обох лобних долей головного мозку, енцефалопатія ІІ стадії, арахноїдальна кіста ЗЧЯ" - так, пов`язане із захистом Батьківщини. Наразі завдану шкоду здоров`я не усунено, потребує постійного лікування та реабілітації. Визнано інвалідом третьої групи згідго довідкою МСЕК від 24.01.2020 року.

Вважає, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією заявник отримав захворювання у жовтні 2015 року під час захисту Батьківщини на території Донецької та Луганської областей України. А тому саме внаслідок військової агресії Російської Федерації на території цих областей України було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року.

Посилаючись на викладене, та на те, що звернення до суду, обумовлено, тим, що він має на меті визначити свій статус як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, заявник просив суд встановити юридичний факт отримання захворювання під час захисту Батьківщини у жовтні 2015 року на території Донецької та Луганської областей України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

У судове засідання заявник надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задоволення вимог заяви з підстав, викладених у заяві.

Представники заінтересованих осіб у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, пояснень по суті заявлених вимог не надали.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного висновку.

ОСОБА_2 проходив військову службу в Збройних Силах України за мобілізацією з 28.03.2015 і звільнений з військової служби (демобілізований) 22.05.2017 року .

У період з 12.08.2015 по 21.10.2015 солдат ОСОБА_1 брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверінитету та територіальної цілісності України в районі провеедння АТО в Донецькій та Луганській областях у складі ВЧ НОМЕР_1 .

У період часу з 04.12.2018 до 29.01.2019 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні у Миколаївській обласній психіатричній лікарні № 1 з діагнозом "помірно виражений посттравматичний стресовий розлад відстроченого варіанту зі зниженням соціальної адаптації, з 15.01.2016 по 26.01.2016 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в ВМКЦ Південного регіону з діагнозом "вторинний (отогенний) гострий гнійний менінгоенцефаліт, викликаний КІ середнього ступеню важкості.Залишкові явища перенесеного правобічного отиту, в періоди з 29.06.2017 по 14.07.2017 , з 02.03.2018 по 19.03.2018, з 02.09.2019 по 13.09.2019 перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні ЦПМСП № 2 з діагнозом " дисцикуляторна енцефалопатія змішаного генезу ( посттравматичного контузія в 2015 по анамнезу, постінфекційного - менінгіт в 2016 ), нейросенсорна туговухість, зміни обох лобних долей головного мозку.

В січні 2020 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності за захворюванням повязаним із захистом Батьківщини строком на 1 рік.

Згідно витягу з протоколу засідання ВЛК Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювання від 11.01.2019 року - захворювання солдата запасу ОСОБА_1 - «Наслідки перенесеного вторинного (отогенного) гострого гнійного менінгоенцефаліта (2016р) у вигляді вестибулярної дисфункції І ступеня, нейросенсорної туговухості І ступеня з двох боків, цефалгічного синдрому, органічного астенічного розладу.Кістозно-гліозні зміни обох лобних долей головного мозку, енцефалопатія ІІ стадії, арахноїдальна кіста ЗЧЯ" - пов`язане із захистом Батьківщини.

Після встановлення зазначених обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з частиною першою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України«Про основи національної безпеки України» визначено, що об`єктами національної безпеки, між іншим, є держава - її конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а визначено райони проведення АТО та терміни її проведення, зокрема Донецька і Луганська області - з 07 квітня 2014 року.

Таким чином, з 07 квітня 2014 року територія Донецької та Луганської областей визнана районом проведення АТО, на який був поширений спеціальний правовий режим.

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-УІІІ було затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому, зокрема, зазначено, що Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором.

Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-УІІІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту України також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України.

Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Отже, обставини, які свідчать про факт збройної агресії Росії проти України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні. Незаконне проведення Російською Федерацією військових дій на території України було визнано та засуджено рядом міжнародних інстанцій.

Резолюцією Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15 січня 2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджено агресивну та експансіоністську політику Російської Федерації, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію АР Крим та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права.

Резолюція Парламентської асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін «окупований» по відношенню до АР Крим та м. Севастополь.

Отже, за таких обставин, вважати, що є підстави для висновку про те, що у заявника наявні перепони для підтвердження факту його захворювання під час захисту Батьківщини внаслідок проведення антитерористичної операції через збройну агресію проти України зі сторони Російської Федерації в суду немає.

У зв`язку зі захворюванням ОСОБА_1 були видані відповідний Висновок ВЛК та встановлено інвалідність , а причина захворювання не може бути встановлено у судовому порядку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.07.2020 по справі № 711/7922/17.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_2 має на меті визначити свій статус як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Зміни до Закону № 3551-XII, згідно з якими учасниками бойових дій визнаються, зокрема, особи, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в АТО, внесені Законом України від 7 квітня 2015 року № 291-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щодо статусу осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України» та набрали чинності 19 червня 2015 року. Зазначене стало підставою для внесення відповідних змін до Порядку, яким визначено процедуру надання статусу учасника бойових дій таким особам, перелік документів, необхідних для прийняття такого рішення, та органів, уповноважених на їх прийняття.

Вказані зміни набрали чинності на час звернення ОСОБА_2 до суду з цією заявою.

Пунктом 20 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII (у редакції, чинній на час звернення заявника суду із заявою про встановлення факту захворювання від участі у бойових діях) встановлено, що учасниками бойових дій визнаються особи, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах АТО у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Порядок надання статусу учасника бойових дій зазначеним особам, категорії таких осіб, терміни їх участі в АТО чи в забезпеченні її проведення, а також райони АТО визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог цієї норми Закону № 3551-XII Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок, який визначає процедуру надання зазначеного статусу вказаним особам та категорії таких осіб.

Абзацом третім пункту 2 Порядку (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення до суду із заявою про встановлення факту участі у бойових діях) встановлено, що статус учасника бойових дій надається особам, визначеним у пункті 20 Закону № 3551-XII.

Пунктом 4 Порядку визначено перелік документів про безпосереднє залучення до виконання завдань АТО в районах її проведення, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових.

Для осіб, зазначених в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, - це документи про залучення до виконання завдань АТО в районах її проведення, передбачені абзацами другим - четвертим пункту 4 (витяги з наказів, документи про направлення у відрядження, витяги з бойових наказів, розпоряджень, донесень, журналів бойових дій, оперативних завдань, матеріали спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, контузій, каліцтв, інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення) або нотаріально завірені свідчення не менше ніж двох свідків із числа осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 цього Порядку, які разом з такою особою брали участь в АТО та отримали статус учасника бойових дій або інваліда війни, у разі підтвердження суб`єктами боротьби з тероризмом факту взаємодії зазначених осіб (особисто або під час перебування у складі добровольчих формувань) зі Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною гвардією та іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами.

За змістом положень пункту 5 Порядку рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними, зокрема, в Міністерстві оборони України (далі - комісія). А в разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання - відповідною міжвідомчою комісією. Рішення щодо утворення комісії та положення про неї затверджується відповідним міністерством, центральним органом виконавчої влади та іншим державним органом.

Пунктом 8 Порядку передбачено право осіб, зазначених в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, самостійно звернутися до відповідної комісії в разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій. Установлено, що рішення комісії може бути оскаржено в судовому порядку.

Пунктами 6, 7, 9 Положення (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення заявника до суду із заявою про встановлення факту участі в бойових діях та травми), затвердженого на виконання Закону № 3551-XII і Порядку, встановлено, що вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, які у складі добровольчих формувань брали участь в АТО, покладається на комісії або Генерального штабу Збройних Сил України, або Міністерства оборони України, або військової частини , або командувань видів Збройних Сил України - залежно від того, до складу якого з військових формувань такі добровольчі формування були включені.

Комісії приймають рішення щодо визнання таких громадян учасниками бойових дій на підставі документів, перелік яких відповідає вищезазначеному переліку, встановленому пунктом 4 Порядку (підпункт 5 пункту 11 Положення).

У переліку документів про безпосереднє залучення особи до виконання завдань АТО в районах її проведення, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій, немає судового рішення про встановлення факту участі особи в бойових діях (пункт 4 Порядку, пункт 11 Положення).

Пунктом 13 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни ,гарантії їх соціального захисту» передбачено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, і виконували завдання антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Механізм надання статусу інваліда війни особам, які отримали інвалідність унаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в АТО, забезпеченні її проведення, визначено Порядком надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, які отримали інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх проведення, затвердженим Постановою КМУ від 8 вересня 2015 р. № 685 (далі Порядок).

Відповідно до абзацу 5 пункту 2 зазначеного Порядку статус інваліда війни надається, зокрема, особам, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районі її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу Збройних Сил, МВС, Національної поліції, Національної гвардії та інших утворених відповідно до закону військових формувань та правоохоронних органів, і виконували завдання антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами, МВС, Національною поліцією, Національною гвардією та іншими утвореними відповідно до закону військовими формуваннями та правоохоронними органами;.

Згідно з підпунктом 3 пункту 4 Порядку підставою для надання особам статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є, для осіб, зазначених в абзаці 5 пункту 2 цього Порядку:

-довідка медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності;

- клопотання про надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни керівника добровольчого формування, до складу якого входила така особа, або командира (начальника) військової частини (органу, підрозділу) Збройних Сил, МВС, Національної поліції, Національної гвардії або іншого утвореного відповідно до закону військового формування чи правоохоронного органу, у взаємодії з якими особа виконувала завдання антитерористичної операції. До клопотання додаються документи, що підтверджують участь особи в антитерористичній операції, або письмові свідчення не менш як двох свідків з числа осіб, які разом з такою особою брали участь в антитерористичній операції та отримали статус учасника бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни або учасника війни;

- довідка керівника Антитерористичного центру при СБУ, Генерального штабу Збройних Сил про виконання добровольчими формуваннями завдань антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами, МВС, Національною гвардією та іншими утвореними відповідно до закону військовими формуваннями та правоохоронними органами, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

У пункті 6 Порядку визначено, що для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, зазначеним в абзаці п`ятому пункту 2 цього Порядку, керівник добровольчого формування, до складу якого входила особа, або командир (начальник) військової частини (органу, підрозділу) Збройних Сил, МВС, Національної поліції, Національної гвардії або іншого утвореного відповідно до закону військового формування чи правоохоронного органу, у взаємодії з якими особа виконувала завдання антитерористичної операції, подають у місячний строк з дня надходження відповідної заяви особи або її представника клопотання до органу соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання особи про надання особі статусу особи з інвалідністю внаслідок війни разом з документами, що підтверджують її участь в антитерористичній операції. У разі неподання клопотання керівником добровольчого формування, до складу якого входила особа, або командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) Збройних Сил, МВС, Національної поліції, Національної гвардії або іншого утвореного відповідно до закону військового формування чи правоохоронного органу, у взаємодії з якими особа виконувала завдання антитерористичної операції, особи, зазначені в абзаці п`ятому пункту 2 цього Порядку, можуть подати до органу соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання перелічені у підпункті 3 пункту 4 цього Порядку документи без такого клопотання.

Аналіз вище вказаних норм матеріального права свідчить про те, що законодавством передбачено позасудову процедуру надання особам статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Витягом з протоколу засідання Військово - лікарської комісії Південного регіону від 11.02.2019 № 44 підтверджено, що захворювання солдату запасу ОСОБА_1 «Наслідки перенесеного вторинного (отогенного) гострого гнійного менінгоенцефаліта (2016р) у вигляді вестибулярної дисфункції І ступеня, нейросенсорної туговухості І ступеня з двох боків, цефалгічного синдрому, органічного астенічного розладу.Кістозно-гліозні зміни обох лобних долей головного мозку, енцефалопатія ІІ стадії, арахноїдальна кіста ЗЧЯ" - так, пов`язане із захистом Батьківщини. Також заявника вже визнанов установленому законом порядку інвалідом третьої групи згідго довідкою МСЕК від 24.01.2020 року - захворювання пов`язане із захистом Батьківщини..

Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, особа відповідно до статті 318 ЦПК України вказує мету встановлення юридичного факту, яка дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», а також в листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умови, якщо заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, і чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Вищевиклдаеним підтверджується, що законодавство передбачає позасудову процедуру підтвердження особою її участі у виконанні завдань антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення з метою отримання статусу інваліда війни та учасника бойових дій. Визначено органи, які уповноважені видавати такі довідки. Перебирання судом функцій такого органу суперечило б вимогам закону, створило б умови для уникнення встановленої законодавством процедури отримання статусу інваліда війни та поставило б у нерівні умови осіб, які отримують такий статус з дотриманням цієї процедури.

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 14-284цс19.

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Відповідно п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд доходить до висновку, що заява щодо встановлення юридичного факту, який просить встановити заявник, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю.

При цьому суд враховує, що доводи ОСОБА_1 , викладені в мотивувальній частині його заяви, про те, що він має право на звернення до суду з вимогами про встановлення факту взаємозв`язку його захворювання під час захисту Батьківщини вналідок збройної агресії Російської федеерації проти України , не заслуговують на увагу, оскільки він вже має статус іваліда за захворюванням, яке пов`язано з захистом Батьківщини (інваліда війни), що підтверджується відповідними матеріалами справи, наданими самим заявником. З огляду на вищевикладене, з урахуванням положень ч. 1 ст. 293 ЦПК України, юридичний факт, про встановлення якого порушує у даній справі питання заявник (взаємозвязок його захворювання з наявністю збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації), встановлений в порядку окремого провадження бути не може.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин суд уважає за необхідне провадження у справі закрити, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.4-6, 76-81, 263-265, 293, 315-319, 352 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення - закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повна ухвала складена 19.04.2021.

Суддя О.А. Гуденко