Дата документу 19.04.2021 Справа № 337/4026/20
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 337/4026/20Головуючий у 1-й інстанції Гнатик Г.Є.
Пр. № 22-ц/807/932/21Повний текст рішення виготовлено 18.12.2020 р. Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Онищенка Е.А.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» на рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Запорізький титано-магнієвий комбінат» (надалі - ТОВ «ЗТМК») про зміну формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування судових витрат

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с.4-8), який в подальшому уточнив (а.с. 73-75) та в якому просив: - змінити причину його звільнення відповідачем зі звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України на причину звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю відповідно до ч. 3 с. 38 КЗпП України; - стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, в розмірі 42559,68 грн., середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні в розмірі 40910,08 грн., відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в розмірі 5415,70 грн. - допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць, що становить 14000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з 01.01.2014 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем. Починаючи з червня 2020 року, відповідач почав допускати порушення законодавства про працю, яке полягало в порушенні порядку та строків виплати заробітної плати, що підтверджується випискою про нараховані та не виплачені суми заробітної плати (а.с. 13-17). 17.08.2020 року, він звернувся з письмовою заявою до свого безпосереднього керівника про звільнення з 31.08.2020 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю та умов колективного договору. Цій заяві не було надано руху, тому з повторною, аналогічною заявою до відповідача він звернувся 19.08.2020 року через канцелярію підприємства. В останній робочий день він звернувся до відповідальної особи з приводу отримання трудової книжки, але зі слів начальника відділу кадрів, підстав для видачі трудової книжки не було, бо не було видано наказ про його звільнення. Розрахунок належних йому сум у день звільнення проведено також не було. З 31.08.2020 року він припинив трудові стосунки з відповідачем. 08.09.2020 року на його адресу надійшла трудова книжки з супровідним листом, в якій було зроблено запис про те, що його звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, без зазначення істинної причини його звільнення. Відповідач самостійно, без урахування поданої ОСОБА_1 заяви, а саме підстав для звільнення, зазначив причину звільнення, своєчасно, в день звільнення, не провів розрахунок належних йому сум, які було виплачено лише у вересні 2020 року, не виплатив суму належної йому вихідної допомоги

В автоматизованому порядку для розгляду цієї скарги визначено суддю суду першої інстанції Гнатик Г.Є. (а.с. 24).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 25) у цій справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2020 року (а.с. 90-92) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ТОВ «ЗТМК» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 96-99) просив рішення суду першої інстанції скасувати частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення яким: відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовної заяви про визнання незаконним причин звільнення, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення вихідної допомоги в частині: - зміни причини звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 31серпня 2020 р. з ТОВ «ЗТМК» () зі звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України на причину звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України; - стягнення з ТОВ «ЗТМК» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вихідної допомоги при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, в розмірі 42559,68 грн. - ТОВ «ЗТМК» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 40910,08 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 105).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 116), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 117).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу сторони відповідача у цій справі (а.с. 121-122).

В автоматизованому порядку суддею Онищенко Е.А. у цій справі замінено суддю Подліянову Г.С. (а.с. 125-126).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ТОВ «ЗТМК» у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 38, 44 КЗпП України, ст. 133, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновкам суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_1 , з 01.01.2014 року, перебував у трудових відносинах з ТОВ «ЗТМК», що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с. 12).

17.08.2020 року ОСОБА_1 подав заяву на ім`я заступника директора по управлінню персоналом і соціальному розвитку, начальника дільниці центру АСУТП ТОВ «ЗТМК» про звільнення його з роботи з 31.08.2020 року за власним бажанням у зв`язку з порушенням ч.3 ст.38 КЗпП України (а.с. 85).

Звертаючись до суду першої інстанції з позовом, позивач зазначив, що з червня 2020 року відповідач порушував законодавство про працю, умови колективного договору, що полягало у порушення строків виплати заробітної плати.

Представник відповідача заперечував у судовому засіданні щодо вказаної обставини.

Проте, судом першої інстанції було правильно встановлено, що доводи позивача та його представника у цій частині підтверджуються доказами, які додано до позову, а саме відомостями про нараховану та підлягаючу до виплати ОСОБА_1 зарплату: за червень 2020 року борг за підприємством по заробітній платі становив 6476,95 грн., за липень - 6526,96 грн., серпень - 11451,50 грн., що повністю спростовує доводи представника відповідача у судовому засіданні щодо відсутності порушень законодавства про працю відповідачем (копії а.с. 20 - 21).

Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (994-535). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_1 17.08.2020 року звернувся із заявою про звільнення за власним бажанням з 31.08.2020 року у зв`язку із порушенням ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 85, порушення строків виплати заробітної плати).

З відомостей про нараховану та підлягаючу до виплати зарплату: за червень 2020 року борг за підприємством по заробітній платі становив 6476,95 грн., за липень - 6526,96 грн., серпень - 11451,50 грн., що підтверджує факт наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачем (копії а.с. 20-21).

Невиплата заробітної плати є порушенням законодавства про працю, а саме статті 21 Закону України «Про оплату праці». Враховуючи факт невиконання відповідачем законодавства про працю, ОСОБА_1 мав право на розірвання трудового договору за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, про що він зазначив у заяві про звільнення (а.с. 85).

Так, Верховний Суд в постанові від 15.11.2018 року по справі №761/18805/17 вказав, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Згідно із ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Скориставшись своїм правом, позивач, 17.08.2020 року подав заяву на ім`я заступника директора по управлінню персоналом і соціальному розвитку, начальника дільниці центру АСУТП ТОВ «ЗТМК» про звільнення його з роботи з 31.08.2020 року за власним бажанням у зв`язку з порушенням ч.3 ст.38 КЗпП України (а.с.85).

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, відповідачем у порушення вимог КЗпП України наказом № 987 від 31.08.2020 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 12).

Ч. 3 ст. 235 КЗпП України передбачає, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Враховуючи вказане вище, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача у частині зміни формулювання причини звільнення із: « звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, відповідно до частини третьої ст. 38 КЗпП України», підлягають задоволенню, оскільки такі позовні вимоги повністю доведено вищепереліченими доказами, а представником відповідача такі докази не спростовано.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми вихідної допомоги, то суд першої інстанції правильно виходив із такого.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки, звільнення позивача ОСОБА_1 відбулося у порушення вимог КЗпП України, так як відповідно до його заяви він підлягав звільненню за ч.3 ст. 38 КЗпП України, при звільненні ОСОБА_1 , до виплати, підлягала сума вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, а саме: 42559,68 грн. (21,5х3х 659,84), яка виплачена не була.

Розмір останньої відповідачем у цій справі належними, допустимими доказами не спростований.

Крім того, не була виплачена і сума заборгованості підприємства по заробітній платі (, яка існувала на час його звільнення (31.08.2020 року).

Ч. 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Листом від 04.09.2020 року, на ім`я ОСОБА_1 , ТОВ «ЗТМК» направило трудову книжку за адресою місця його проживання (а.с. 19), яку не видало у день його звільнення.

Крім того, як правильно було встановлено судом першої інстанції із виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , розрахунок належних працівникові сум на день звільнення, ТОВ «ЗТМК» здійснило лише 11.09.2020 року (а.с. 13-17, 77-78), у який не ввійшла сума належної йому при звільненні вихідної допомоги.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Оскільки належні суми ОСОБА_1 на день звільнення, а також на наступний день, йому виплачені не були, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення суми вихідної допомоги у розмірі 42559,68 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 40910,08 грн. за період з 01.09.2020 року по 26.11.2020 року включно (не виходячи за межі заявлених позовних вимог), підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відповідача ТОВ «ЗТМК» є такими, що дублюють доводи його відзиву (а.с. 34-38) у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача та його представника у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ТОВ «ЗТМК», передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідач ТОВ «ЗТМК» не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своєї апеляційної скарги у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ТОВ «ЗТМК».

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ТОВ «ЗТМК»не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат позивача у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови відповідачу ТОВ «ЗТМК» у задоволенні його апеляційної скарги у цій справі у повному обсязі, останній не має права на компенсацію у цій справі будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ «Запорізький титано - магнієвий комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 19.04.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Онищенко Е.А.