№ 201/1333/19
провадження 2/201/163/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 лютого 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про відшкодування моральної шкоди, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що 03 серпня і 18 жовтня 2018 року він звертався до відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) скаргу з метою проведення перевірки Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори з метою дотримання нотаріусами цієї контори порядку вчинення нотаріальних дій і інш., але відповіді на ці свої звернення він не отримав від відповідача, чим порушено Закон України «Про звернення громадян» (ст. 18, 19, 25 і інш.). Вказані дії вважає протиправними, цим порушуються права та законні інтереси позивача. Крім того, відповіді на свої звернення за вказаний час від відповідача протягом 15-ти днів він не отримував, тому вважає, що відповідачем допущено неправомірну бездіяльність з розгляду скарг.

Позивач вважає, що вказаною бездіяльністю відповідач завдав йому моральної шкоди, яка полягає у порушенні звичного укладу життя, позивач змушений витрачати додатковий час на захист своїх прав, відмовитися від звичних зручностей, налагоджувати життя за поневірянь по судах, нести додаткові витрати для поновлення своїх порушених прав, що викликає у нього душевні страждання.

Позивачеві, на його думку, були спричинені моральні страждання, що змінило його нормальний життєвий ритм, оскільки йому тривалий час довелося захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його заяв, клопотань, заявлених під час розгляду справи. З урахуванням вищевикладеного позивач приходить до висновку, що є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає що йому завдано значну моральну шкоду. Отже позивачу завдана значна моральна шкода, йому спричинені душевні страждання, відповідач відшкодовувати її відмовився. Вважає такі дії відповідача не законними, просив стягнути з відповідача зазначену моральну шкоду, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в відзиві на позов і письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнали, заперечувала проти них, вважаючи ці вимоги безпідставними і не підтвердженими. На всі звернення позивача надавали своєчасно повну відповідь. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх інших прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди більше не завдавали. Позовні вимоги не доведені, немає підтвердження завдання моральної шкоди. Вважають позовні вимоги до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, вказаним і матеріалами справи, на думку суду, вважають позовні вимоги безпідставними і просили справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 з серпня 2018 року неодноразово (03 серпня і 18 жовтня) звертався до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) скаргу з метою проведення перевірки Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори з метою дотримання нотаріусами цієї контори порядку вчинення нотаріальних дій і інш., але відповіді на ці свої звернення він не отримав від відповідача, чим порушено Закон України «Про звернення громадян» (ст. 18, 19, 25 і інш.). Вказані дії вважає протиправними, цим порушуються права та законні інтереси позивача. Крім того, відповіді на свої звернення за вказаний час від відповідача протягом 15-ти днів він не отримував, тому вважає, що відповідачем допущено неправомірну бездіяльність з розгляду скарг.

Позивач вважає, що вказаною бездіяльністю відповідач завдав йому моральної шкоди, яка полягає у порушенні звичного укладу життя, позивач змушений витрачати додатковий час на захист своїх прав, відмовитися від звичних зручностей, налагоджувати життя за поневірянь по судах, нести додаткові витрати для поновлення своїх порушених прав, що викликає у нього душевні страждання.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

З урахуванням вищевикладеного позивач вважає, що є факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, вважає що йому завдано значну моральну шкоду. Як стверджує позивач, йому спричинені душевні страждання, відповідач відшкодовувати цю шкоду відмовився. Вважає такі дії відповідача не законними, просив стягнути з відповідача моральну шкоду, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і тому позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 56 Конституції України Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 03 серпня і 18 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 звертався до відповідача Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) скаргу з метою проведення перевірки Четвертої Дніпровської державної нотаріальної контори з метою дотримання нотаріусами цієї контори порядку вчинення нотаріальних дій і інш., але відповіді на ці свої звернення, як стверджує позивач, він не отримав від відповідача, чим, на його думку, порушено Закон України «Про звернення громадян» (ст. 18, 19, 25 і інш.). Вказані дії позивач вважає протиправними, цим порушуються його права та законні інтереси.

Позивач зазначає, що відповідно до норми ст. 19 ЗАКОНУ № 393_ 96 відповідач, його керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані були письмово повідомити його про результати перевірки його скарг і суть прийнятого рішення, а вони не повідомили....

Судом з`ясовано, що 03 серпня 2018 року за вх. № П-1615-04.2 на адресу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (правонаступником якого зараз є відповідач - Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)) надійшла скарга позивача від 03 серпня 2018 року з наступними вимогами: «поновити мені право на проставляння на копії моєї заяви від 31 липня 2018 року до ЧДНК ГТУЮ штампу із зазначенням найменування ЧДНК ГТУЮ і проставити нарешті такий штамп на моїй копії цієї заяви; притягти до відповідальності за самоправство чи службову недбалість завідуючу ЧДНК ГТУЮ ОСОБА_2 ; надати мені копію наказу № 556/7 від 12 липня 2017 року Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області яким затверджено розміри плати за надання державними нотаріусами Дніпропетровської області додаткових послуг правового характеру, не пов`язані з вчинюваними нотаріальними діями, а також послуг технічного характеру та повідомити ці актуальні наразі розмірі плати; провести відповідно вимог Порядку проведення перевірки організації роботи державних нотаріальних контор, затвердженому наказом Міністерства юстиції України 17 лютого 2014 року № 357/5, перевірку організації роботи ЧДНК ГТУЮ і обов`язково за моєї участі, а про результати перевірки повідомити мені у письмовій формі».

Листом Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області «Щодо розгляду звернення» від 17 серпня 2018 року за вих. № П-1615-04.2 позивачу було надано відповідь, якою повідомлено, що при перевірці організації роботи державної нотаріальної контори не розглядаються питання виконання державними нотаріусами вимог правил нотаріального діловодства, а саме не проставлення на другому примірнику заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину відмітки про прийняття документа. Даний лист було направлено на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ) 17 серпня 2018 року за вих. № П-1615- 04.2, що підтверджується Загальним журналом обліку відправленої кореспонденції.

Крім того, було також зазначено, що Порядком проведення перевірки організації роботи державних нотаріальних контор, державних нотаріальних архівів, організації нотаріальної діяльності приватних нотаріусів, дотримання державними і приватними нотаріусами порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 17 лютого 2014 року № 357/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 лютого 2014 року за № 298/25075 (Порядок проведення перевірки організації роботи державних нотаріальних контор) не передбачено можливості участі у проведенні перевірки заявників за зверненнями.

Додатково до листа Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області «Щодо розгляду звернення» від 17 серпня 2018 року за вих. № П-1615-04.2, позивачу було направлено додаткову відповідь, якою повідомлено, що оскільки заява про прийняття спадщини була подана до нотаріальної контори особисто, така заява не підлягає реєстрації у журналі реєстрації вхідних документів.

Копія листа Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області «Щодо розгляду звернення» від 31 серпня 2018 за вих. № П-1615-04.2 була додана до відзиву на позовну заяву і позивач з нею ознайомлений. Даний лист було також направлено на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ) 04 вересня 2018 року за вих. № П-1615-04.2, що підтверджується Загальним журналом обліку відправленої кореспонденції.

18 жовтня 2018 року за вх. № П-1615-04.2/2 на адресу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області надійшла скарга позивача від 18 жовтня 2018 року з наступними вимогами: «провести відповідно до ПОРЯДКУ 357/5, перевірку організації роботи ЧДНК ГТУЮ і обов`язково за моєї участі як заінтересованої особи права якої порушені протиправними діями та бездіяльністю службових осіб ЧДНК ГТУЮ, а результати такої перевірки повідомити мені у письмовій формі».

Листом Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області «Щодо розгляду звернення» від 02 листопада 2018 року за вих № П-1615-04.2/2 позивачу було надано відповідь, якою повідомлено, що державним нотаріусом Шугаєвою Н.С. 16 жовтня 2018 року було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не надав платіжних документів за здійснення перевірки інформації за даними Спадкового реєстру та роз`яснено порядок її оскарження. Даний лист було направлено на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ) 02 листопада 2018 року за вих. № П-1615-04.2/2, що підтверджується Загальним журналом обліку відправленої кореспонденції.

Отже, висновок позивача: «Відповідно до норми ст 19 ЗАКОНУ № 393_ 96 відповідач його керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані були письмово повідомити мені про результати перевірки моїх скарг і суть прийнятого рішення, а вони не повідомили» спростовується вищевикладеними належними, достовірними та достатніми доказами та матеріалами справи.

Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники, інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Відповідачем - Південно-Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Дніпро), правонаступником Головного територіального управлінням юстиції у Дніпропетровській області було розглянуто та надано відповіді на скаргу від 03 серпня 2018 року за вх. № П-1615-04.2 та скаргу від 18 жовтня 2018 року за вх. № П-1615-04.2/2.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку встановленого законом Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У свою чергу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України).

Для відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачу необхідно довести наступні обставини: наявність моральної (немайнової) шкоди та її розмір; протиправність рішень, дій чи бездіяльності заподіювана шкоди (по даній справі відповідача) та причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю та заподіяною шкодою, адже відсутність хоча б однієї з цих складових виключає відповідальність за заподіяну моральну (немайнову) шкоду.

Однак, до позовної заяви та до відповіді на відзив позивачем не було надано належних, достовірних та достатніх доказів, які підтверджують: неправомірні дії відповідача; додаткові витрати для поновлення моїх порушених відповідачем прав;

як зазначає ОСОБА_1 , наявність «глибоких душевних страждань».

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Ч. 2 ст. 1167 ЦК України визначаї, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до положень п. З Постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, причинний зв`язок між неправомірним рішенням, дією чи бездіяльністю та моральною (немайновою) шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою для настання деліктної відповідальності. Відповідно, визначення причинного зв`язку, як умови деліктної відповідальності, є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати завдану моральну (немайнову) шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особи та самим фактом заподіяння шкоди полягає в тому, що моральна (немайнова) шкода є наслідком неправомірного рішення, дії чи бездіяльності відповідача, а не інших об`єктивних обставин. Як наслідок, заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту моральну (немайнову) шкоду, яка заподіяна виключно його протиправною поведінкою (неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю).

Відповідно до п. 4 Постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями/ бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Більше того, п. 5 Постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року визначено, що до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань/ втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить та інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 не надав суду належних, достовірних та достатніх доказів, якими підтверджується завдання йому моральних страждань, також не обґрунтував визначений розмір моральної (немайнової) шкоди та не зазначив з чого він при цьому виходить.

Щодо розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до положень ч. З ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. У свою чергу, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого/ позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (аналогічні положення містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4). Так, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Отже, позивачем не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів, якими обгрунтовується завдання йому відповідачем моральної (немайнової) шкоди. Більше того, ОСОБА_1 не надав належних, достовірних та достатніх доказів, якими підтверджується завдання йому моральних страждань, не обґрунтував визначений розмір моральної (немайнової) шкоди, а також не зазначив з чого він при цьому виходить.

Суд звертає увагу і на те, що Велика Палата Верховного Суду переконана, що використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах, у спілкуванні з судом, з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє.

Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (п п. 2 та 11 ч. З ст. 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь- якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. ч. 1 та 2 вказаної статті). З огляду на це, вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені ч. З ст. 44 ЦПК України.

Аналогічно Європейський суд з прав людини, застосовуючи «а» п. З ст. 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року оголошує неприйнятною будь- яку індивідуальну заяву, подану згідно зі ст. 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу Європейський суд з прав людини констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з Європейським судом з прав людини вживає образливі, погрозливі/ провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, Європейського суду з прав людини, його суддів, Секретаріату Європейського суду з прав людини або його працівників (ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року (Rehak v. the Czech Republic, заява № 67208/01), «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 04 лютого 2003 року (Duringer and Grunge v. France, заяви № 61164/00 та № 18589/02).

Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від по справі № 199/6713/14, провадження № 14-92цс19.

Згідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, на всі звернення позивача до відповідача останнім надавалися повні обгрунтовані відповіді з роз`ясненням суті відповіді і порядку вирішення поставленого питання, при цьому будь-яких порушень відповідачем стосовно позивача допущено не було.

Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, слід зазначити, що згідно зі ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. З постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, позивачем не надано жодних доказів протиправності дій посадових осіб Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), спричинення йому моральної шкоди та не здійснено її розрахунок.

Отже, при відсутності встановленого факту порушень прав позивача, відшкодування йому моральної шкоди не є його абсолютним правом, а підлягає доказуванню за усіма критеріями, визначеними законодавством: наявність шкоди, протиправна поведінка, вина заподіювача шкоди, причинно - наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Саме позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Проте, позивачем не надано жодних доказів протиправності дій посадових осіб прокуратури області, спричинення йому моральної шкоди та не здійснено її розрахунок.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У частині першій статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, вдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Таким чином, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Вказані норми не звільняють позивача від обов`язку доказування неправомірності дій посадових осіб органів досудового розслідування як підстави для відшкодування моральної шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок вести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана годи та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

У позові не зазначено співвідношення розміру моральної шкоди позивача залежно від характеру та обсягу його душевних страждань, характеру майнових втрат, можливості їх відновлення, тяжкість вимушених змін у суттєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження його престижу, ділової репутації, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану. З урахуванням принципу змагальності, встановленому ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження його моральних страждань.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. З постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди відмовити. Судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на підтвердження своєї позиції позивач суду не надав, позовна заява не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1, 3, 8, 9, 19, 41, 33, 55, 56, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1174 ЦК України, Законом України «Про звернення громадян», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-82, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 21 квітня 2021 року.

Суддя -