Провадження № 22-ц/812/617/21 Суддя першої інстанції Шевиріна Т.Д.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 квітня 2021 року м. Миколаїв Справа № 483/1084/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 , на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Шевиріної Т.Д., в залі судового засідання в м. Очаків, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (далі - ТОВ «ВЕЛЛФІН») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивувало тим, що 25 червня 2017 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір позики № 213829 в електронній формі (далі Договір).

Заявник, що мала намір отримати позику, пройшла реєстрацію в Особистому кабінеті на сайті Товариства, здійснила оформлення Заявки на сайті Товариства шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення.

ТОВ «ВЕЛЛФІН» прийняло позитивне рішення та проінформувало заявника шляхом відправлення СМС-повідомлення на телефонний номер зазначений в Заявці, розміщенням інформації щодо прийнятого рішення в Особистому кабінеті та шляхом надсилання електронного повідомлення на електрону адресу зазначену в Заявці. Електронне повідомлення про прийняття позитивного рішення в наданні позики містить гіперактивне посилання. Здійснюючи перехід по гіперактивному посиланню Заявник отримує електронну копію договору позики.

Договір позики було укладено в Особистому кабінеті.

Згідно пункту 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

За умовами пункту 1.1. укладеного між позивачем та відповідачем договору позики, позикодавець надав позичальникові гроші в сумі 1 500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Пунктом 1.3. Договору встановлено, що позика надається строком на 30 днів.

ТОВ «Веллфін» в порядку встановленому пунктом 1.4 Договору на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики 1 500 грн, що свідчить про належне виконання позичальником умов Договору, проте відповідач порушила свої зобов`язання за договором та позичені грошові кошти в передбачений строк не повернула, внаслідок чого утворилась заборгованість за Договором позики зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів.

Згідно пункту 1.5.1 договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов:

- 1.9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн за перший день користування позикою;

- 1.9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору;

Загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 20 липня 2020 року становить 11 592 грн 54 коп., з яких: 190 грн. - основний борг; 6 888грн 02коп. - заборгованість по відсоткам; 4 514 грн 52 коп. - заборгованість за простроченими відсотками.

Посилаючись на викладене, ТОВ «ВЕЛЛФІН» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики в зазначеному розмірі та судові витрати.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» в рахунок заборгованості за кредитним договором № 213829 від 25 червня 2017 року, яка утворилася станом на 20 липня 2020 року 11 592 грн 54 коп., з яких 190 грн. - заборгованість за сумою основного боргу, 6 888 грн 02 коп. заборгованість за відсотками, 4 514 грн 52 коп. заборгованість за простроченими відсотками. Також стягнуто судові витрати в розмірі 2 102 грн.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що оскільки позичальником розрахунок заборгованості не спростований, а її доводи щодо повернення суми позики та нарахованих на підставі договору процентів не ґрунтуються на умовах договору та наданих доказах, то позовні вимоги підлягають задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що відповідно до графіку розрахунків до Договору на 25 липня 2017 року позичальник мав погасити 2 356 грн 50 коп., а станом на 25 серпня 2017 року 3 211 грн 50 коп.

Станом на 24 серпня 2017 року відповідач внесла 5 876 грн 50 коп. позикодавцю у порядку передбаченому договором, тобто виконала свої зобов`язання за вказаним договором та погасила заборгованість.

Окрім того, слід зазначити, що вказаний вище договір не був належним чином укладений, а саме є нікчемним у зв`язку з не підписанням відповідачкою його відповідно до частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» та частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частини 4 статті 203 ЦПК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідач не підписувала договір з використанням електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину ані електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, ані аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за відсутності письмової згоди сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

На день розгляду апеляційної скарги від ТОВ «ВЕЛЛФІН» відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 червня 2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН», з одного боку, та ОСОБА_1 , з другого боку, в електронній формі укладено договір позики № 213829, за умовами якого відповідач отримала позику у розмірі 1 500 грн строком на 30 днів шляхом перерахування коштів на вказаний нею банківський рахунок.

Відповідно до пункту 1.3 Договору, строк позики за договором складає 30 днів, позика підлягає поверненню до 25 липня 2017 року. Протягом вказаного строку розмір основних процентів становить 1, 9% від суми позики, але не менше 30 грн за перший день користування, а також 1, 9%від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, тобто 30 днів.

Відповідно до графіку розрахунків, якій є невід`ємною частиною Договору сума договору складає 1 500 грн, дата погашення 25 липня 2017 року, сума процентів до сплати 856.50 грн, разом до сплати 2 356.50 грн.

З особової картки позичальника слідує, що 25 липня 2017 року ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики було сплачено 856 грн 50 коп., які спрямовано на погашення заборгованості за відсотками, сума яких за 31 день склала 885 грн.

При цьому, сума основного боргу повністю так і не була погашена.

Так, 31 грудня 2017 року відповідачкою сплачено 1 310 грн, які спрямовано на погашення суми основного боргу, після чого залишок заборгованості становив 190 грн.

Зміст особової картки позичальника узгоджується з наданою ОСОБА_1 кредитною історією, за інформацією якої встановлено, що відповідачем на погашення заборгованості було сплачено, а саме: 25 липня 2017 року 856.50 грн; 20 листопада 2017 року 500 грн; 21 листопада 2017 року 500 грн.; 31 грудня 2017 року 1 310 грн; 01 лютого 2018 року 200 грн; 31 січня 2018 року 1 110 грн; 20 січня 2020 року 300 грн; 30 травня 2020 року 500 грн; 18 серпня 2020 року 500 грн; 08 липня 2020 року 100 грн, а всього 5 876.50 грн.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно до положень статей 626, 638, 640 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 526 та частина 1 статті 530 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 598 та статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" згідно з положеннями ЦК України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, належно виконаного лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України, згідно з частиною 1 якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання (ця правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12).

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено в матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем позивачу позики, обумовленої сторонами у розмірі 2 356.50 грн. (сума договору - 1 500 грн, + сума процентів - 856.50 грн ) у строк, встановлений Договором до 25 липня 2017 року, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач свої зобов`язання за договором не виконала.

Зі змісту Договору вбачається, що відповідач взяла на себе зобов`язання сплачувати відсотки за користування позикою у розмірі 1,9% від суми позики, але не менше 30 грн за перший день користування позикою, та 1,9 % від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики.

Відповідно до підпункту 1.5.2. Договору у разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк встановлений договором, нарахування процентів, проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до повного погашення заборгованості за позикою. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення в особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 1,9 % суми позики за кожен день прострочення.

За розрахунком заборгованості за договором, наданим позивачем, встановлено, що станом на 20 липня 2020 року загальна кількість днів простроченої позики становить 1 091 календарних днів, а тому заборгованість за Договором становить 11 592 грн 54 коп., з яких: 190 грн заборгованість за основною сумою позики та 11 402 грн 60 коп. проценти нараховані відповідно до підпункту 1.5.2. Договору, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 11 592 грн 54 коп. заборгованості за Договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що заборгованість відповідачем була погашена в повному обсязі у розмірі 5 876.50 грн, не можуть бути взяті до уваги, оскільки така сплата проведена з порушенням умов договору щодо строку повернення суми позики та її розміру, а відтак зобов`язання за узгодженими сторонами умовами договору, вважається не виконаним.

Аргументи апеляційної скарги про нікчемність укладеного сторонами договору у зв`язку з не підписанням відповідачкою його відповідно до частини 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» та частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» не заслуговують на увагу, оскільки відзив на позовну заяву, наданий суду першої інстанції, таких заперечень відповідача з посиланням на відповідні докази на їх підтвердження не містить. Про такі заперечення в судовому засіданні, яке відбулося 25 листопада 2020 року, відповідач також не повідомляла. Отже суду першої інстанції такі обставини відомі не були, судом вони не досліджувалися та не оцінювалися, а відтак рішення суду першої інстанції за цими обставинами не ухвалювалося, що позбавляє можливості суд апеляційної інстанції перевірити законність і обґрунтованість таких доводів. При цьому слід зауважити, що відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі не заперечувала факту укладення між сторонами договору позики, отримання нею у борг грошових коштів, та повернення таких коштів шляхом сплати протягом 2017-2020 років різних грошових сум на погашення заборгованості, не погоджуючись тільки з існуванням боргу на час звернення позивача з позовом. Отже всі дії відповідача свідчать про те, що договір позики між сторонами було укладено та сторони узгодили умови такого договору.

Отже, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції відсутні. Проте підлягає стягненню з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153 грн, сплату якого було відстрочено відповідно до ухвали Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 2020 року.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 грудня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153 грн, сплату якого було відстрочено відповідно до ухвали Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 2021 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 20 квітня 2021 року.