РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

смт Зарічне

20 квітня 2021 року Справа № 654/2887/20

Зарічненський районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Дідика А. В.,

за участю секретаря судового засідання Расевич Г. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт Зарічне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Підстава позову (позиція позивача):

ОСОБА_1 26 серпня 2020 року звернувся до Голопристанського районного суду Херсонської області з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 09 лютого 2021 року (а. с. 74) справу передано на розгляд Зарічненському районному суду Рівненської області за підсудністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 лютого 2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики у підтвердження чого відповідачем надано позивачеві розписку. За розпискою ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7280,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 08 серпня 2018 року, проте у вказаний термін не повернув. Таким чином, станом на 19 серпня 2020 року згідно розрахунку позивача, відповідач заборгував йому суму 7280,00 доларів США, по курсу НБУ на цю дату (1 долар США = 27,229 грн.) еквівалент яких складав 198 227,12 грн.

Крім того у зв`язку з неповерненням боргу позивач просить стягнути з відповідача 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у сумі 12 089,14 грн. та інфляційні втрати за період з 09 серпня 2018 року по 19 серпня 2020 року, сумарний розмір яких, за розрахунками позивача становить 23 192,57 грн.

Таким чином загальна сума заборгованості становить 198 227,12+12089,14+23192,57= 233 508,83 грн., які ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 .

Процесуальні рішення у справі клопотання учасників справи:

Ухвалою суду від 10 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 30 березня 2021 року, яке, з підстав першої неявки, належно повідомленого відповідача, відкладено на 20 квітня 2021 року.

В судове засідання, належним чином повідомлена представниця позивача ОСОБА_3 не з`явилась, подала, на адресу електронної пошти суду клопотання від 20 квітня 2021 року (а. с. 97) про розгляд справи за її відсутності, вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Крім того, представниця позивача надала суду клопотання від 02 квітня 2021 року, отримане судом 06 квітня 2021 року (а. с. 93) про згоду на заочний розгляд справи, за наявності усіх передумов для цього, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України.

Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, призначеного на 30 березня 2021 року, що доводиться рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 798 (а. с. 83), а також повідомлений про судове засідання, призначене на 20 квітня 2021 року згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 182 (а. с. 96), повторно не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав, поважних причин неявки суду не повідомив.

У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, наявні усі передумови для заочного розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

З оригіналу розписки від 25 лютого 2018 року (а. с. 92) наданої позивачем вбачається, що така складена ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Комсомольським ВМХ МВУМВС України в Херсонській області, 15 листопада 2002 року). При цьому в розписці вказано, що 25 лютого 2018 року ОСОБА_2 отримав безпосередньо від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 7280,00 доларів США, яку зобов`язався повернути ОСОБА_1 до 08 серпня 2018 року.

Реквізити паспортних даних ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , виданного Комсомольським ВМХМВУМВС України в Херсонській області 28 березня 2002 року (а. с. 7-10) та ОСОБА_2 , серії НОМЕР_1 , виданого Комсомольським ВМХ МВУМВС України в Херсонській області, 15 листопада 2002 року (а. с. 12-14), відповідають зазначеними у дослідженій розписці.

Позивачем, на адресу проживання відповідача, направлялась претензія про повернення грошових коштів за договором позики у розмірі 7280,00 доларів США датована 29 липня 2020 року (а. с. 17).

Застосовані судом норми законодавства та позиція суду за результатом судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У контексті ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно положень ст. 545 ЦК України, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути борговий документ (розписку) боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає на вимогу боржника.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦПК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Нормами ст. ст. 610-612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язань є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У Постанові Верховного суду від 20 лютого 2019 року по справі № 556/1721/17 зазначено, що наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

У постанові Верховного суду від 31 жовтня 2018 року по справі № 707/2606/16-ц зазначено, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суд звертає увагу, що у відповідності до ст. 545 ЦК України наявність саме оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

За конкретних обставин справи позикодавцем у підтвердження укладення договору позики надано оригінал розписки від 25 лютого 2018 року (а. с. 92).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача основної суми боргу в розмірі 7 280,00 доларів США, еквівалент якої, за офіційним курсом НБУ, станом на 19 серпня 2020 року, становить 198 227,12 грн., як це зазначає позивач. Таким чином у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача 3% річних, суд, дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма регламентує, визначену законом плату за користування позикою, розмір якої встановлений законом, та право на стягнення якої у кредитора виникає з дати невиконання грошового зобов`язання за умови, якщо розмір плати за користування кредитом не встановлений за погодженням сторін у договорі.

Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 09 серпня 2018 року по 19 серпня 2020 року сума 3% річних складає 12 089,14 грн., що відповідає розрахунку, вказаному позивачем.

Таким чином позовна вимога про стягнення 3% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягає задоволенню.

Вирішуючи вимогу про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, суд керується правовою позицією висловленою у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18, де зазначено, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції, поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Таким чином вимога про стягнення з ОСОБА_2 інфляційних витрат задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ході розгляду справи позивачем доведено і судом встановлені підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 198 227,12 грн. (еквівалент 7280,00 доларів США станом на 19 серпня 2018 року за офіційним курсом НБУ: 1 долар США = 27,229 грн.), а також стягнення 3% річних за невиконання умов договору за період з 09 серпня 2018 року по 19 серпня 2020 року, розміром 12089,14 грн., тобто позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір в сумі 2335,10 грн. (а. с. 1), а тому вказана сума підлягає частковому стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто: 210 316,26 х 2335,09/ 233508,83= 2 103,16 грн.

З огляду на викладене, керуючись ст. ст. 15, 16, 526, 545 610-612, 625, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заборгованість за договором позики у розмірі: 198 227 (сто дев`яносто вісім тисяч двісті двадцять сім) гривень 12 коп. основного боргу, 12 089 (дванадцять тисяч вісімдесят дев`ять) гривень 14 коп. 3% річних за період з 09 серпня 2018 року по 19 серпня 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 2 103 (дві тисячі сто три) грн. 16 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Зарічненський районний суд Рівненської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення (підписання).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А. В. Дідик