У х в а л а

08 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 333/3459/19

провадження № 61-4755 ск 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в Комунарський районний суд м. Запоріжжя з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП - ОСОБА_2 ) про визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 19 листопада 2018 року між ним та ФОП ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг щодо працевлаштування № 2018-11-19/0902, на виконання умов якого позивачем сплачено грошові кошти в сумі 13 742,71 грн через електронну систему «Приват24». ОСОБА_1 зазначає, що свої зобов`язання з надання послуг щодо працевлаштування ФОП ОСОБА_2 не виконано. Крім того, ним було встановлено, що ОСОБА_2 не має відповідної ліцензії на посередництво у працевлаштуванні за кордоном, а отже і не мав право на укладення вказаного вище договору. Вказує, що укладений договір порушує його права як споживача, а умови його не відповідають Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач, укладаючи оспорюваний договір, застосовував нечесну підприємницьку практику, що полягає у ненаданні усієї необхідної інформації, передбаченої законом, здійснення діяльності з посередництва при працевлаштуванні за кордоном без відповідної ліцензії. З огляду на викладене, просив суд позов задовольнити, визнати недійсним договір від 19 листопада 2018 року № 2018-11-19/0902 про надання послуг щодо працевлаштування, стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 19 953,16 грн. та моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано недійсним договір про надання послуг щодо працевлаштування від 19 листопада 2018 року № 2018-11-19/0902, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 ; стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 13 747,23 грн, сплачених на виконання умов договору від 19 листопада 2018 року № 2018-11-19/0902, збитків - 3 788,45 грн, моральну шкоду - 15 000 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2020 року заяву ФОП ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 20 січня 2020 року задоволено, заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2020 року скасовано, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано недійсним договір про надання послуг щодо працевлаштування від 19 листопада 2018 року № 2018-11-19/0902, укладений між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 ; стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 13 747,23 грн, сплачених на виконання умов договору від 19 листопада 2018 року № 2018-11-19/0902, збитків - 3 788,45 грн, моральну шкоду - 15 000,00 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задоволено; рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року скасовано; відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

18 березня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року та залишити в силі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2020 року.

Дослідивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Як убачається з матеріалів касаційного провадження, предметом позову є визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Верховний Суд урахував предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України. Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Разом із цим, касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та справа становить значний суспільний інтерес, оскільки ФОП ОСОБА_2 здійснюючи свою незаконну діяльність у м. Запоріжжі ввів в оману більше 60 осіб.

Наведені заявником у касаційній скарзі аргументи суд вважає необґрунтованими, оскільки вони є виключно його суб`єктивними судженнями та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судом апеляційної інстанції та які не впливають на законність оскаржуваного судового рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики не заслуговують на увагу, оскількикасаційна скарга не містить взагалі посилань на постанови Верховного Суду та інформацію щодо застосування якої саме норми права і якого правового висновку не враховано апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні. Натомість заявник наводить перелік судових справ, які не були переглянуті Верховним Судом.

Заявник не вказав обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також касаційна скарга не містить належного обґрунтування існування обставин, які свідчили б про значний суспільний інтерес до справи, оскільки заявник не пояснив, яким чином неналежне, на його думку, виконання відповідачем договору стосується інтересу суспільства до цієї справи.

Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в даній справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не зазначено, а тому суд приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням указаного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 10 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору про надання послуг щодо працевлаштування недійсним, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук