Провадження № 2/761/4686/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Мальцева Д.О.

за участю секретаря - Вознюк Д.М.

позивач ОСОБА_1

представники позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представник третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини разом з матір`ю.

Представником позивача у судовому засіданні подано заяву, відповідно до якої останній просив забезпечити позов шляхом:

-покладення обов`язку на відповідача не чинити перешкоди позивачці у спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-до вирішення справи по суті забезпечити наступний спосіб участі матері, ОСОБА_1 у спілкуванні з дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 кожен понеділок, вівторок, середу та суботу тижня за місцем проживання матері у межах міста Києва, без присутності батька, при цьому дитина повинна відвідувати дитячий садочок; участі батька ОСОБА_5 у спілкуванні з донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 кожен четвер, п`ятницю та неділю тижня за місцем проживання батька у межах міста Києва, без присутності матері, при цьому дитина повинна відвідувати дитячий садочок.

Заява обґрунтована тим, що між сторонами існує спір з приводу визначення місця проживання спільної дитини та стягнення аліментів на її утримання. Разом з тим, позивач з 06.02.2021 по теперішній час не має доступу до своєї дитини, а відповідач уникає спілкування та всупереч волі матері утримує доньку у невідомому місці, не дозволяє спілкуватись з дитиною матері, чим порушує права позивача на участь у вихованні дитини. За фактами вчинення відповідачем домашнього насильства та завдання легких тілесних ушкоджень було порушено кримінальні провадження. Крім того, з відповідачем також проводились бесіди щодо належного виконання батьківських обов`язків та необхідності повернення дитини до матері, однак відповідач дитину так і не повернув. Крім того, вказаний спосіб забезпечення позову не є тотожним із позовними вимогами, оскільки позивач у своєму позові просить визначити місце проживання дитини з нею та стягнути з відповідача аліменти. Заходи зустрічного забезпечення просив не застосовувати.

У судовому засіданні позивачка заяву підтримала у повному обсязі, додатково пояснила, що відповідач не дає можливість бачитись з дитиною, не повідомляє позивачці, де вона знаходиться, позивач не має можливості зателефонувати дитині, поговорити з нею, чим грубо порушує права позивачки на участь у вихованні спільної доньки, позбавляє доньку материнського піклування.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Представник третьої особи у судовому засіданні покладався на розсуд суду під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Суд, заслухавши пояснення позивачки, її представників, пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, заяву про забезпечення позову, документи, надані до неї, дійшов висновку про часткове задоволення заявлених вимог з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

З врахуванням наведеного, сторони в судове засідання не викликались, оскільки суд прийшов до висновку про розгляд вказаної заяви за їх відсутності у відповідності до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

При цьому, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши заяви про забезпечення позову та надані до неї документи, дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Крім того, ст. 150 ЦПК України імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне вчинення таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

Крім того, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Крім того, у статті 7 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Згідно вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні.

Крім цього, згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Так, судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір з приводу визначення місця проживання спільної дитини та стягнення аліментів.

При цьому відповідач, будучи обізнаним про наявність в суді вказаної справи, не дає можливості позивачці спілкуватись з дочкою, що вбачається як з пояснень позивачки, так і з матеріалів справи, зокрема, з наданих позивачкою копій Витягу з ЄРДР № 0001222 від 27.03.2021, Витягу з ЄРДР № 0000100 від 28.03.2021, копій листа Виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області від 19.03.2021 № 02-18/1153 та Служби у справах дітей Сумської обласної державної адміністрації від 24.03.2021 № 01-32/571.

Враховуючи, що позивач та відповідач у добровільному порядку згоди щодо визначення місця проживання дитини дійти не можуть, при цьому відповідач не дає можливості позивачці бачитись з дитиною, а також враховуючи вік дитини, необхідність материнського піклування у такому віці, суд вважає, що повне розлучення дитини з матір`ю на час розгляду вказаного спору не забезпечує якнайкращі інтереси дитини та може вплинути на психо-емоційний стан як дитини, так і її матері.

З огляду на зазначене, заява в частині встановлення заборони відповідачу ОСОБА_5 чинити перешкоди у спілкуванні позивача ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до завершення розгляду справи у суді, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, заява в частині забезпечення способу участі матері, ОСОБА_1 у спілкуванні з дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 кожен понеділок, вівторок, середу та суботу тижня за місцем проживання матері у межах міста Києва, без присутності батька, при цьому дитина повинна відвідувати дитячий садочок; участі батька ОСОБА_5 у спілкуванні з донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 кожен четвер, п`ятницю та неділю тижня за місцем проживання батька у межах міста Києва, без присутності матері, при цьому дитина повинна відвідувати дитячий садочок, є необгрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Так, та обставина, що між сторонами існує спір з приводу визначення місця проживання спільної дитини сама по собі не є підставою для задоволення заяви про забезпечення позову у вказаний спосіб.

Крім того, вказаний спір не може бути забезпечений у спосіб, визначений позивачем, оскільки визначення порядку участі у вихованні дитини є самостійним предметом спору, і таке право може бути захищене шляхом подачі іншого позову в порядку ст.159 Сімейного кодексу України.

У свою чергу ініційований позивачем вид забезпечення позову фактично є вирішенням нових позовних вимог поза межами судового засідання без встановлення обставин та ухвалення рішення по суті.

При цьому, такий спосіб забезпечення позову суперечить змісту самого інституту заходів забезпечення, меті його застосування та не відповідає позовним вимогам, на забезпечення яких його має бути вжито.

Крім того, позивачем належним чином не обґрунтовано того, що вказаний нею захід забезпечення позову спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, як не обґрунтовано і ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття такого заходу.

З урахуванням наведеного, заява про забезпечення позову у цій частині є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.149, 150, 153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача про забезпечення позову - задовольнити частково.

Забезпечити позов шляхом встановлення заборони відповідачу ОСОБА_5 чинити перешкоди у спілкуванні позивача ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 . до завершення розгляду справи у суді.

У задоволенні іншої частини заяви відмовити.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.п.н. НОМЕР_1 ).

Відповідач ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 ).

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Строк пред`явлення до виконання ухвали суду про забезпечення позову три роки.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суду міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Суддя: