КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/8960/20 Головуючий у І інстанції - Клочко І.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/1614/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Сержанюка А.С., Суханової Є.М.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2017 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого вона передала відповідачу у позику грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складає 538 000 грн зі строком повернення до 15 квітня 2020 року. На підтвердження передачі грошових коштів ОСОБА_1 18 квітня 2017 року склала розписку.

17 червня 2020 року на адресу відповідача направлено вимогу про повернення позики, яку вона отримала 06 липня 2020 року. Проте кошти відповідачем сплачені не були.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 538 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 18 квітня 2017 року у розмірі 538 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 380 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що він є чоловіком відповідача у справі ОСОБА_1 з 09 лютого 1993 року (шлюб зареєстровано відділом РАЦС у Мінському районі, актовий запис №113, Свідоцтво про шлюб Серії НОМЕР_1 ).

В провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває справа № 754/9261/19, провадження 2/754/1849/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за об`єднаним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Предметом розгляду справи є, в тому числі, поділ набутого під час шлюбу спільного сумісного майна, а саме земельної ділянки, кадастровий номер :02:002:0063, площею 0,0699 га, що розташована: АДРЕСА_1 та садовий будинок за цією ж адресою, на які, як вважає позивач, він має право на Ѕ частину цього майна.

Отримавши зазначену позовну вимогу, ОСОБА_1 заявила, що вказане мано є її особистим майном, придбане за власні кошти, які вона нібито отримала в борг у ОСОБА_2 в сумі 538000 грн. на підставі розписки від 18.04.2017 року.

Скаржник вважає, що розписка складена після відкриття провадження у справі про розподіл спільного майна подружжя з метою уникнення такого розподілу щодо спірного майна, оскільки його дружина не працювала перебуваючи з ним в шлюбі і в 2015 році була визнана інвалідом 2 групи, в зв`язку з чим у судовому засіданні у справі № 754/9261/19, провадження 2/754/1849/20, ОСОБА_4 заявив клопотання про призначення у справі судової експертизи давності документу - розписки від 18.04.2017 року, яке ще не вирішено судом.

Оскільки оскарженим рішенням зачіпаються права та обов`язки скаржника, просив рішення суду скасувати і в задоволенні позову відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 квітня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого остання отримала у позику грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 538000 грн. зі строком повернення до 15 квітня 2020 року, що підтверджується розпискою (а.с.9).

17 червня 2020 року на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу (претензію) про повернення грошових коштів за договором позики від 18 квітня 2017 року, яку остання отримала 06 липня 2020 року (а. с. 10-12).

Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, а тому між сторонами виникли боргові зобов`язання та оскільки у визначений договором строк гроші не повернуті, позов відповідно до ст. 1047, 1049 ЦК України підлягає задоволенню, оскільки зобов`язання мають виконуватись належним чином.

Проте такий висновок суду не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Згідно ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена у частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При цьому, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Суд першої інстанції встановив, що позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію розписки.

Встановлено, що оригінал розписки в матеріалах справи відсутній.

Також встановлено, що в письмовій заяві від 27.10.2020 року поданої в суд першої інстанції ОСОБА_2 вказувала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила розглянути справу без її присутності (а.с. 24).

В письмовій заяві від 26.10.2020 року, поданої в суд першої інстанції ОСОБА_1 проти задоволення позову не заперечувала, просила розглянути справи без неї.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25.02.2021 року явку ОСОБА_2 було визнано обов`язковою із покладенням на неї обов`язку надати суду оригінал розписки.

Ухвалу суду ОСОБА_2 не виконала, оригінал розписки суду не надала.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Врахувавши те, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивачка не надала суду належні та допустимі докази, не довела їх переконливість, а також не довела наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довела факту укладення договору позики, не надала оригіналу розписки, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Таким чином, за відсутності оригіналу розписки, підстав для задоволення позову не має.

Оскільки в іншій справі про право на спільну сумісну власність на земельну ділянку та садовий будинок кореспондується боргове зобов`язання-повернення грошової суми, що надавались для придбання цього майна, вказане рішення зачіпає права та обов`язки скаржника.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду першої інстанції з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 379, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Є.М. Суханова

А.С. Сержанюк