ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/118/21 Провадження 2/636/810/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2021 місто Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області в складі:

головуючого судді Золотоверхої О. О.

за участю секретаря судового засідання Караулової О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», в інтересах якого діє представник Міроєвський Є. Є., до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача, який діє на підставі належним чином завіреної довіреності, звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив суд стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором в розмірі 57755,14 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 11.10.2010 (далі - Заява). Відповідно до положень Заяви остання разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі -Умови), які розміщені на офіційному веб-сайті банку та надані відповідачу в письмово вигляді для ознайомлення та Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» (далі - Довідка), складають між сторонами договір про надання банківських послуг (далі - Договір), який, згідно з доводами позивача, за своєю правовою природою є договором приєднання. На підставі укладеного Договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором в межах встановленого кредитного ліміту, який в подальшому змінювався згідно з умовами Договору. Відповідач не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом відповідно до умов Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 31.10.2020 становить 57755,14 грн та складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6529,11 грн; заборгованості за нарахованими відсотками в розмірі 51226,03 грн. На підставі викладеного представник позивача просив позов задовольнити.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву та додаткові пояснення до відзиву, в яких проти задоволення позову заперечував у повному обсязі посилаючись на те, що з огляду на форму укладення договору позивач не довів правомірність нарахування відсотків за кредитом, окрім цього вказав, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Представник позивача подав до суду письмові пояснення, в яких на задоволенні позовну наполягав, проти викладених у відзиві та у додаткових поясненнях до відзиву обставин й аргументів заперечував, вказав, що договір був укладений у належній формі, строк позовної давності дотриманий.

В судове засідання представник позивача не з`явився, разом з позовною заявою подав клопотання, в якому просив розглядати справу без його участі, вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання не з`явився, до початку його проведення подав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив застосувати до них положення законодавство про позовну давність.

Суд, розглянувши позов, повно та всебічно дослідивши надані докази встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що до кредитного договору № б/н від 11.10.2010, укладеного шляхом підписання відповідачем Заяви були застосовані норми цивільного законодавства, які регулюють таку форму договору, як договір приєднання. Суд не може погодитися з таким твердженням і застосувати до вказаного договору норми договору приєднання з огляду на таке.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

До цих правовідносин не можна застосувати правила договору-приєднання, передбачені ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договір може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем, тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Позивач в обґрунтування своїх вимог надав витяг з Умов (а.с. 32-73), але вказаний витяг не містять підпису відповідача, який би свідчив про те, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними підписуючи Заяву, а також те, що Умови в подальшому не змінювались без його відома.

Суд наголошує, що позивачем не надано копію примірника Умов які відповідно до ст. 207 ЦК України, як один із примірників договору має містити підпис відповідача, а надано лише витяг з них.

На підставі викладеного суд вважає, що оскільки Умови, які надані позивачем на підтвердження своїх вимог не містять підпису відповідача, а позивач не надав суду належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач підписуючи Заяву, а також те, що Умови в подальшому не змінювались, то їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 11.10.2010 шляхом підписання Заяви. Отже, суд відхиляє умови кредитного договору № б/н від 11.10.2010, викладені у витягу з Умов (а.с. 32-73) через недостовірність цих доказів, а при вирішенні справи керується лише тими умовами кредитного договору від 11.10.2010, які сторони узгодили шляхом підписання відповідачем Заяви та Тарифів.

Вказане вище узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм статей 633, 634, 638, 1054, 1055 ЦК України в аналогічній справі, викладеними у постанові від 3 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Сторони узгодили розмір процентів за користування кредитом у Довідці, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 31).

З розрахунку заборгованості (а.с. 8-16) вбачається, що станом на 31.10.2020 заборгованість відповідача перед позивачем з тіла кредиту становить 6529,11 грн; за відсотками - 51226,03 грн. При цьому, згідно з роздруківкою про рух коштів по картковому рахунку відповідача (а.с. 17-26) останній раз відповідач отримав в кредит кошти 16.05.2012 в розмірі 30 грн, які, згідно з умовами, викладеними в Довідці (а.с. 31) мав повернути 25.06.2012. При цьому, строк дії договору, як представник позивача вказує у позовній заяві, відповідає строку дії картки. Згідно з копією довідки (а.с. 28) відповідачу видана лише одна картка за весь час дії договору, термін дії якої сплив у червні 2014 року.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм частини першої статті 1048, частини першої статті 1054, частини другою статті 1050 ЦК України, викладених у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

З огляду на викладене позивач не мав права нараховувати відсотки за кредитним договором після спливу строку його дії, тобто після 30.06.2014.

За змістом ч. 1 ст. 256, ч. 1 ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України вбачається, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність на підставі заяви відповідача.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм частини п`ятою статті 261 ЦК України, викладених у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Таким чином, позивачем пропущений строк позовної давності як за стягненням тіла кредиту, який розпочався 26.06.2012 та закінчився 26.06.2015, так і відсотків за користування кредитом, який розпочався 01.07.2014 та закінчився 01.07.2017.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у повному обсязі в зв`язку зі спливом строків позовної давності по всім вимогам.

Суд розподіляє судові витрати згідно зі статтею 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 256, 257, 261, 267, 626, 628, 1046, 1048-1050, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 279, 352, 354, п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений також в разі його пропуску з інших поважних причин.

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», Код , місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду складене 16.04.2021.

Суддя О. О. Золотоверха