22-ц/804/753/21
264/1520/20

Головуючий у 1-й інстанції Кузнецов Д.В.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Лісового О.О., Ткаченко Т.Б.

за участю секретаря Грішко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі спільну заяву ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про укладення мирової угоди

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання дійсним письмового договору купівлі-продажу нерухомості від 23.12.2019, укладеного між ним та відповідачем, і визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, яке розташоване в АДРЕСА_1 , що було предметом вказаного договору та має наступні характеристики:

- підвал приміщення № 40 - 107,9 кв.м. і № 41- 32,3 кв.м,

1 поверх:

- квартира № НОМЕР_1 , загальною площею 50,3 кв.м, житловою площею 32,9 кв.м, яка є єдиною цілою частиною багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 та складає окремий об`єкт нерухомого майна;

- квартира АДРЕСА_3 та складає окремий об`єкт нерухомого майна;

- сходові клітини №№ VII -5,8 кв.м, VIII-11,0 кв.м ;

2 поверх:

- квартира АДРЕСА_4 та складає окремий об`єкт нерухомого майна;

- квартира АДРЕСА_5 та складає окремий об`єкт нерухомого майна;

- сходові клітини № V -11,0 кв.м, VI - 11,0 кв.м;

3 поверх:

- квартира АДРЕСА_6 та складає окремий об`єкт нерухомого майна;

- квартира АДРЕСА_7 та складає окремий об`єкт нерухомого майна;

- сходові клітини №№ V -10,6 кв.м, VI 11,0 кв.м.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 жовтня 2020 року (а.с. 185-187) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

19.03.2020 до апеляційного суду звернулися сторони позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 із спільною письмовою заявою про визнання мирової угоди і закриття провадження по справі. Зокрема, просили визнати за ОСОБА_1 право власності на вищевказані об`єкти нерухомості, що є предметом спору (а.с. 223).

Заслухавши думку учасників процесу, апеляційний суд вважає відсутніми процесуальні підстави для закриття провадження і визнання мирової угоди між ними, оскільки зміст позовних вимог, що втілені і в умовах мирової угоди, суперечить матеріальному закону.

З огляду на положення ч. 7 ст. 49, ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 373 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу, в тому числі і на стадії апеляційного провадження, зробивши спільну письмову заяву.

Підставами закриття провадження у справі згідно із п. 5 ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 207 ЦПК України є укладення сторонами мирової угоди і затвердження її судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦПК України: якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними.

Умови поданої сторонами спільної заяви, як впевнився суд апеляційної інстанції, порушуються вимоги матеріального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Предметом спірного договору купівлі продажу від 23.12.2019 є нерухомість.

Відповідно до ч. 1 ст. 181, ч.ч. , 2 ст. 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За правилами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 2 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 № 1952-IV (далі Закон № 1952-IV) задекларовано засади державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, до яких віднесено: обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (п. 2); одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном та державної реєстрації прав (п. 2-1).

За термінологією, визначеною в п. 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону № 1952-IV: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону державній реєстрації прав підлягають право власності на нерухоме майно і речові права на нерухоме майно, похідні від права власності.

За ч. 1 ст. 5 Закону № 1952-IV: у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

За роз`ясненнями в абзаці 1 пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року № 9: вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Отже, правила ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов`язки.

Аналізуючи вищевказані норми у взаємному зв`язку, можна дійти висновку, що законом не передбачено можливості визнання дійсним у судовому порядку правочину, який підлягає державній реєстрації, але не зареєстрований, оскільки визнати дійсним можна лише укладений договір.

Оскільки договір купівлі-продажу від 23.12.2019, предметом якого є нерухоме майно, підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню і державній реєстрації в імперативному порядку, унормованому ч. 1 ст. 210 ЦК України і ст.ст. 4, 5 Закону № 1952-IV, але не був підданий такому посвідченню і реєстрації, то такий договір не є укладеним в силу закону і не створює прав і обов`язків для сторін ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 18 квітня 2011 року у справі № 3-28гс11 (щодо визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на придбане за договором майно з підстав ухилення відчужувача від нотаріального посвідчення даних договорів) та Верховний Суд у справах з подібними правовідносинами, що викладені в постановах від 29 травня 2020 року у справі № 629/5243/16-ц, від 11 серпня 2020 року у справі № 207/4472/15-ц.

Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення спору на підставі зібраних в сукупності доказів, дійшов правильного висновку про те, що укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна від 23.12.2019 не може бути визнаний дійсним, оскільки момент його вчинення відповідно до статей 210 та 640 ЦК України, положень Закону № 1952-IV, пов`язувався з державною реєстрацією, яка не відбулась. Укладений у такій формі договір купівлі-продажу не породжує для сторін прав і обов`язків й не може бути визнаний судом дійсним з підстав, заявлених позивачем.

Порушень прав ОСОБА_1 , які підлягають захисту у заявлений позивачем спосіб, судом першої інстанції, як погоджується апеляційний суд, не встановлено.

Колегія суддів, погоджуючись із висновками суду першої інстанції, переконалася в тому, що у сторін не втрачена можливість обов`язкового нотаріального оформлення правочину з відчуження нерухомого майна у відповідності із унормованою процедурою.

Умовами поданої мирової угоди намагаються створити підстави для набуття права власності позивачем за судовим рішенням, що суперечить вимогам вищеокресленого закону і положенням ч. 1 ст. 328 ЦК України, за якою право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За відсутності підстав для затвердження мирової угоди із одночасним визнанням нечинним рішення суду першої інстанції (ст. 373 ЦПК) немає і підґрунтя для закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 207, 255, 373, 381 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні спільної заяви ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про укладення мирової угоди відмовити.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 20 квітня 2021 року.

Судді: С.А.Попова

О.О.Лісовий

Т.Б.Ткаченко