Провадження № 2/641/297/2021 Справа № 645/3878/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого у справі судді - Боговського Д.Є.,

за участю секретаря судового засідання - Павленко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики від 07.05.2010 в розмірі 75000 доларів США, а також 3% річних в сумі 369,86 доларів США, відшкодувати судові витрати, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що 07.05.2010 між нею та ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до якого вона надала ОСОБА_2 позику в розмірі 75000,00 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою, складеною ОСОБА_2 . У розписці відповідач, у числі іншого, зазначив, що грошові кошти в розмірі 75000 доларів США від ОСОБА_1 він отримав і зобов`язується повернути зазначену суму боргу у строк до 07 травня 2020 року, однак суму боргу у визначений договором строк не повернув. 29.04.2020, 07.05.2020 та 01.06.2020 на адресу ОСОБА_2 за місцем його реєстрації направлялись вимоги з проханням повернути борг. В відповідь відповідач ОСОБА_2 повідомив, що ним 07 травня 2010 року була складена розписка про те, що він отримав від ОСОБА_1 75 000,00 доларів США та зобов`язався повернути цю суму до 07 травня 2020 року. Дана розписка складалася у присутності ОСОБА_3 і у подальшому повернення боргу здійснювалося позичальником частинами через нього. Усього через ОСОБА_3 у період з 10.11.2011 по 05.05.2017 було передано позикодавцеві борг на загальну суму 102875,97 доларів США, а тому ОСОБА_2 вважає свій борг погашеним. Позивач ОСОБА_1 із даною позицією відповідача не згодна, вказує, що ОСОБА_2 борг не повернуто, свої зобов`язання не виконано, а тому відповідно до положень ст. 624 ЦК України позивачем були нараховані 3% за період з 08.05.2020 по 06.07.2020 в розмірі 369,86 доларів США.

Відповідач ОСОБА_2 , не погоджуючись із заявленими до нього вимогами, подав відзив на позов, в якому вказував, що грошові кошти в борг у ОСОБА_1 він брав в національній валюті України в сумі 600000,00 грн., про що зазначено в розписці. Цей факт було підтверджено підписами як ОСОБА_1 , так і його, грошові кошти передавалась в присутності ОСОБА_3 , як гарантію повернення боргу він та члени його родини передали позивачу нотаріально посвідчені довіреності на право продажу належної їм квартири. За взаємної згоди грошові кошти повертались частинами через ОСОБА_3 , розписки про повернення боргу ОСОБА_2 не вимагав. При цьому, ОСОБА_2 вважає, що борг ним повернуто в повному обсязі, оскільки ОСОБА_1 не вчиняла жодних дій, спрямованих на переоформлення права власності на нерухоме майно.

Позивачем ОСОБА_1 подано відповідь на відзив ОСОБА_2 на позовну заяву, в якій вона стверджує, що ОСОБА_2 було передано грошові кошти саме в розмірі 75000 доларів США, про що чітко вказано в розписці. Відповідачем не виконані зобов`язання щодо повернення боргу, а тому з відповідача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням 3%, нарахованих на суму боргу.

Відповідач ОСОБА_2 подав заперечення на відповідь на відзив, в якому вказував, що він отримав грошові кошти в національній валюті України, здійснював їх повернення за взаємним погодженням через третю особу - ОСОБА_3 . Позивач ОСОБА_1 , маючи на руках довіреності щодо розпорядженням майном відповідача, не здійснювала жодних дій щодо розпорядження, а тому відповідач ОСОБА_2 був впевнений, що борг повернуто і не відзивав дані довіреності.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 - адвокати Удовіков В.М. та Удовікова І.М. заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Степанов В.В. у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

07 травня 2010 року ОСОБА_1 передала у борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 600000,00 грн., що еквівалентно 75000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 07.05.2020, на підтвердження чого надано розписку, копія якої міститься в матеріалах справи.

При цьому, у даній розписці ОСОБА_2 власноручно зазначив, що суму 75000 доларів США від отримав.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як визначено ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановленого договором.

Положення ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором чи законом (ст. 525 ЦК України).

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що відповідачем не виконано зобов`язання, грошові кошти до теперішнього часу не повернуті.

Відповідач ОСОБА_2 вказує на те, що зобов`язання ним виконано в повному обсязі, грошові кошти повернуті в повному обсязі.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України).

Судом досліджені долучені до матеріалів справи за клопотанням представника позивача Декларації майнового стану особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, подані до Національного агентства з питань запобігання корупції:

1) відповідачем - ОСОБА_2 за 2015 рік, 2016 рік, за період з 01.01.2017 року по 30.08.2017 року (перед звільненням) та за 2017 рік;

2) жінкою відповідача - ОСОБА_4 за 2016-2019 року;

3) чоловіком позивачки - ОСОБА_5 за 2015-2019 роки.

Із зазначених декларацій вбачається що:

- у Декларації за 2015 рік у розділі «13. Фінансові зобов`язання» ОСОБА_2 , який займав посаду виконуючого обов`язки голови Державного космічного агентства України, відобразив, що фінансовими зобов`язаннями є «Кошти, позичені суб`єкту декларування або члену його сім`ї іншими особами». Дата виникнення зобов`язання - «17.05.2010 року». Декларує він - ОСОБА_2 . Особою, на користь якої виникло зобов`язання, є ОСОБА_1 . Розмір позики - 600 000 грн (сума, яка була еквівалентна 75 000 доларам США станом на травень 2010 року).

У подальшому, у Деклараціях за 2016 рік, за період з 01.01.2017 року - 30.08.2017 року (перед звільненням) та за 2017 рік (поданій 27.03.2018 року) ОСОБА_2 у розділі «13. Фінансові зобов`язання» вказував ту ж саму інформацію, тобто підтверджував наявність у нього боргу перед ОСОБА_1 ;

- у Декларації за 2016 рік у розділі «13. Фінансові зобов`язання» ОСОБА_4 , яка займає посаду директора Харківського торговельно-економічного коледжу Київського національного торговельно-економічного університету, відобразила, що фінансовими зобов`язаннями є «Кошти, позичені суб`єкту декларування або члену його сім`ї іншими особами». Дата виникнення зобов`язання - «17.05.2010 року». Декларує чоловік - ОСОБА_2 . Особою, на користь якої виникло зобов`язання, є ОСОБА_1 . Розмір позики - 600 000 грн (сума, яка була еквівалентна 75 000 доларам США станом на травень 2010 року).

У подальшому, у Деклараціях за 2017 рік, за 2018 рік, за 2018 рік (уточненої) та за 2019 рік (поданій 16.03.2020 року) ОСОБА_4 у розділі «13. Фінансові зобов`язання» вказувала ту ж саму інформацію, тобто підтверджувала наявність боргу у чоловіка - відповідача ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

Зазначеними деклараціями ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спростовується твердження представника відповідача про те, що станом на 05.05.2017 борг було повернуто.

- у Декларації за 2015 рік на першій сторінці розділу «12. Грошові активи» у підрозділі «Кошти, позичені третім особам», ОСОБА_5 , який є співробітником ГУ ДФС у Харківській області, відобразив наявність боргу ОСОБА_2 його ( ОСОБА_5 ) дружині - ОСОБА_1 у розмірі «75 000 Валюта: USD» (долари США).

У подальшому, аналогічна інформація про наявність боргу у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у розмірі 75 000 доларів США відображена і у Деклараціях ОСОБА_5 за 2016-2019 роки:

- на сторінці другій розділу «12. Грошові активи» у Декларації за 2016 рік;

- на сторінці першій розділу «12. Грошові активи» у Декларації за 2017 рік;

- на сторінці першій розділу «12. Грошові активи» у Декларації за 2018 рік;

- на останній сторінці розділу «12. Грошові активи» у Декларації за 2019 рік (поданій 30.03.2020 року)

Згідно з ч. 4 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції», у разі суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, а саме отримання доходу, придбання майна або здійснення видатку на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений суб`єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу, придбання майна або здійснення видатку зобов`язаний повідомити про це Національне агентство. Зазначена інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Національного агентства.

За таких обставин, у випадку повернення боргу «станом на 05.05.2017», ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повинні були у десятиденний строк після цього повідомити про це Національне агентство, подавши відповідне електронне повідомлення.

Суд вважає, що дані, відображені у зазначених Деклараціях майнового стану особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданих до Національного агентства з питань запобігання корупції відповідачем ОСОБА_2 , його дружиною ОСОБА_4 та чоловіком позивачки ОСОБА_5 є достовірними належними доказами факту не повернення боргу відповідачем ОСОБА_2 позивачці ОСОБА_1 .

Крім того, ці дані підтверджують і факт укладення 07.05.2010 договору позики між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та його умови.

Відносно доводів представника відповідача про те, що грошове зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні і валютою будь-якого зобов`язання може бути тільки гривня (з можливістю відображення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті) суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України; обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки, були передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», в редакціях, що діяли на момент укладання договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Те ж саме передбачено на теперішній час статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» та Законом України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 року.

Зокрема, Декретом КМ № 15-93 від 19 лютого 1993 року на час укладання договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 було наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику, Декретом не передбачалося.

Аналогічні норми закріплені у теперішній час у ст. 9 Закону України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 року,

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Одночасно із цим заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Відповідно, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц та від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Оскільки факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за договором позики достовірно встановлений судом, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 75 000,00 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України, грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12 і підтверджені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16-ц.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України.

Відповідно, у цьому випадку прострочене зобов`язання у розмірі 75 000,00 доларів США передбачає і нарахування 3% річних саме з 75 000,00 доларів США.

З урахуванням зазначеного суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних за період з 08 травня 2020 року по 06 липня 2020 року (60 днів) у сумі 369,86 доларів США (75 000 доларів США * 3% : 365 днів * 60 днів) підлягають задоволенню в повному обсязі.

За таких обставин суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням наявних у справі письмових доказів.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Перед зверненням до суду, 03.07.2020 позивач ОСОБА_1 перерахувала представнику - адвокату Удовіковій Ірині Миколаївні 16500,00 грн із зазначенням у банківській квитанції такого призначення банківського платежу: 11 000 грн - покриття судових витрат і 5 500 грн. - послуги адвоката. На підтвердження правомірності оплати 5500,00 грн. за послуги адвоката до позовної заяви долучено Рахунок № 1 від 01.07.2020.

З огляду на викладене, з урахуванням ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки суми судового збору в розмірі 10590,00 грн, сплаченого нею при зверненні до суду з даним позовом, та витрат на правничу допомогу в розмірі 5500,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 07.05.2010 з урахуванням 3% річних в розмірі 75369,86 доларів США, сплачений судовий збір в сумі 10590,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5500,00 грн.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 22 квітня 2021 року.

Суддя: Д. Є. Боговський