Провадження № 2/344/1682/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

Головуючого - судді: Тринчука В.В.,

за участі секретаря с/з: Стефанець Г.Я.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Івано-Франківськ в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача про стягнення коштів в сумі 204 639,74 грн..

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 вересня 2009 року відповідач звернувся до позивача з проханням позичити йому 102000 (сто дві тисячі) гривень та 2100 (дві тисячі сто) доларів США, на що позивач погодився, оскільки сторони між собою були добре знайомі. Вказану суму відповідач згідно їх домовленості зобов`язався повернути йому у строк не пізніше 31 грудня 2009 року. Сторони уклали договір позики, де узгодили всі умови вказаного договору та строки повернення, а також відповідач написав власноручно розписку, у якій зобов`язався у зазначений строк отримані ним у борг кошти. ОСОБА_1 у своїй позовній заяві вказує, що ним неодноразово направлялись на адресу відповідача звернення з проханням повернути йому кошти у добровільному порядку, однак бажаного результату його звернення не дали, зазначає, що йому було повернуто тільки 1000 (одну тисячу) гривень у 2017 році, тому від змушений був з вернутись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 коштів у розмірі 204639,74 грн. з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляції. Просить його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідача на його користь 204639,74 грн. богу та понесених ним судових витрат по даній справі.

Відповідач на адресу суду направив відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що заявлений ОСОБА_1 позов є безпідставним, в обґрунтування чого вказав, що між сторонами справді був укладений договір позики та він брав у позивача у борг кошти, проте вказує, що ним повернуто позивачу отримані від нього кошти ще на прикінці серпня 2011 року, а тому будь які боргові зобов`язання у нього перед ОСОБА_1 відсутні. Також ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву вказав, що даний позов заявлений поза межами позовної давності.

Від позивача судом отримано відповідь на відзив, у якому ОСОБА_1 заперечує всі доводи відповідача, вказує що факт повернення в 2011 році ОСОБА_3 отриманих ним у борг коштів у позивача нічим не підтверджується, а тому не відповідає дійсності.

Ухвалою суду від 11.12.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 25.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Позивач вказав, що не звертався раніше до суду з вимогою до відповідача про повернення йому коштів, оскільки між сторонами були дружні відносини, також у судовому засіданні наголосив, що з моменті передачі ним коштів у борг відповідачу, йому не повернуто жодних грошових коштів на погашення боргу.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Також представником відповідача подано клопотання у якому просить застосувати позовну даність у даному позові, оскільки боргова розписка складена та підписана 01.09.2009 року, вказана у розписці суму коштів повинна була бути повернута до 31 грудня 2009 року, а тому датою коли позивач знав що його право порушено на повернення коштів є 31 грудня 2009 року, однак з даним позовом позивач звернувся у суд 08 грудня 2020 року, що становить 11 років з моменту коли було порушене його право на повернення коштів, коли строк загальної позовної давності становить три роки. Щодо посилань позивача у позовній заяві на те, що строк позовної давності був перерваний 22 грудня 2017 року, оскільки відповідач повернув на вимогу позивача йому 1000 (одну тисячу) гривень вказує, що даний факт є нічим не підтверджений та не обґрунтований, оскільки відповідач не повертав позивачу у грудні 2017 році жодних грошових коштів, на підтвердження чого немає жодних належних та допустимих коштів. Тому просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки даний позов заявлений поза межами такого строку та на підставі цього відмовити у задоволенні позовних вимог.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні вказав, що у вересні 2009 року він разом із позивачем позичали відповідачу та ОСОБА_5 кошти, зі своєї сторони він позичав 100 000(сто тисяч) гривень, які у 2011 році йому були повернуті ОСОБА_5 , щодо повернення грошових коштів які позичав ОСОБА_1 , про точну суму коштів яку ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_3 а також про будь які інші домовленості між сторонами по справі йому достовірно не відомо.

Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 01.09.2009 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 (далі - позикодавці) та ОСОБА_3 (далі -позичальник) укладено договір позики, згідно п.1 вказаного договору позикодавці передали у власність позичальнику 102 000 (сто дві тисячі) гривень та 2100 (дві тисячі сто) доларів США зі встановленою процентною ставкою, а саме 120 % (сто двадцять) процентів річних, вказані проценти виплачуються до 10 (десятого) числа кожного місця. Проценти у разі часткового повернення позики проценти нараховуються на неповернуту суму позики. Відповідно до п.2 договору позики позичальник зобов`язується повернути отримані ним кошти позикодавцям в строк до 31 грудня 2009 року. Про часткове повернення коштів робиться відмітка у розписці про їх повернення, а наявність такої розписки у позичальник підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно п.5 вказаного договору при невиконання умов договору позичальником, позикодавці у праві стягнути вказану у договорі позику у безспірному порядку. Відповідно до п. 7 договору позики у разі несвоєчасного виконання позичальником свої зобов`язань, чи прострочення виплати ним процентів відповідно до умов договору, він зобов`язаний на вимогу позидавців повернути суму боргу з урахуванням процентів та встановленого індексу інфляції за ввесь час прострочення, а також 10 % річний від простроченої суми. (а.с.15-16).

ОСОБА_3 написано розписку у якій він вказує про отримання ним вказаних у договорі позики коштів та обов`язок повернути вказані кошти (а.с.17).

Позивачем направлено на адресу відповідача у 2017 році, та двічі у 2019 році листи нагадування про сплату заборгованості (а.с.18-24).

Будь яких відомості щодо повернення зазначеної суми коштів відповідачем позивачу відсутні, у тому числі і у 2017 році.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За таких обставин, суд вважає, що наведені позивачем доводи про передачу зазначених у розписці та договорі позики коштів відповідачу та не повернення вказаних коштів відповідачем знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Показання свідка ОСОБА_4 про повернення йому грошових коштів у сумі 100000 (сто тисяч) гривень ОСОБА_5 не свідчать про часткове виконання відповідачем свого грошового зобов`язання перед позивачем, оскільки ОСОБА_5 не укладав з позивачем та відповідачем жодних договорів та не надавав боргових розписок. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення.

Проте 14 квітня 2021 року до матеріалів справи представником відповідача долучено заяву про застосування наслідків позовної давності, розглянувши яку суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦКУ, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦКУ для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ).

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові ВСУ від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обчислення позовної давності в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч. 1 ст. 261 ЦКУ містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року.

Відповідно до ст. 267 ЦКУ позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦКУ).

Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Враховуючи той факт, що Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності заява про її застосування може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 09.04.2019 по справі №912/1104/18 (ЄДРСРУ № 81081514) та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 вересня 2019 року по справі № 904/4342/18 (ЄДРСРУ № 84420963).

Згідно з ч.4 ст. ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.11 постанови №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

А тому, оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою 08.12.2020 року, в якій висунув вимоги щодо стягнення коштів за договором позики від 01.09.2009 року відповідно до вимог якого відповідач повинен був виконати взяті на себе зобов`язання не пізніше 31.12.2009 року і відповідачем зроблено заяву про застосування строку позовної давності з підстав пропуску позовної давності, а у свою чергу позивач не спростував доводи відповідача щодо пропуску ним строків позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав пропуску позовної давності.

Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі судові витрати не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 256-258, 261, 267 ЦК України, ст.ст. 12,13, 15, 16,77, 81, 87, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення складено та проголошено 16 квітня 2021 року о 15 годині 40 хвилин.

Суддя В.В.Тринчук