Справа № 509/4996/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Сірман Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2

до

ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

13 вересня 2019 року позивачі звернулись до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 25.04.2012 року між ними та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивачі передали у борг відповідачу 8000,00 доларів США ( ОСОБА_1 - 6500,00 доларів США, ОСОБА_2 - 1500 доларів США), які відповідач зобов`язався повернути до 01 листопада 2012 року, а також сплатити відсотки. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написала їм боргову розписку від 25.04.2012 року. Однак взятих на себе зобов`язань відповідач не виконав.

З огляду на зазначене, позивачі просять суд стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , суму боргу у розмірі 6500,00 доларів США, в еквіваленті гривні по курсу НБУ на день ухвалення рішення. Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , суму боргу у розмірі 1500,00 доларів США, в еквіваленті гривні по курсу НБУ на день ухвалення рішення. Стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, але звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність.

Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Представник відповідачки в судове засідання з`явився, надіслав заяву про застосування строків позовної давності.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 03.12.2019 року по справі №509/4996/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики було задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 6500,00 доларів США, що станом на 03.12.2019 року в грошовому еквіваленті складає 155 723,10 гривень. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 1500,00 доларів США, що станом на 03.12.2019 року в грошовому еквіваленті складає 35 936,10 гривень. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 768,40 гривень.

04 лютого 2020 року на адресу суду від відповідачки надійшла заява про перегляд заочного рішення від 03.12.2019 року, в обґрунтування якої зазначила, що вона не була присутня у судовому засіданні з поважних причин, про слухання справи їй не було відомо, а також зазначила, що заочне рішення суду є незаконним та необґрунтованим, відповідачка фактично була позбавлена можливості взяти участь у змагальному процесі та довести безпідставність позову.

07 серпня 2020 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області скасовано заочне рішення від 03.12.2019 року.

10 серпня 2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Бочарову А.І.

Судом встановлено, що 25.04.2012 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого позивачі передали у борг відповідачу 8000,00 доларів США ( ОСОБА_1 - 6500,00 доларів США, ОСОБА_2 - 1500 доларів США), які відповідач зобов`язався повернути до 01 листопада 2012 року, а також сплатити відсотки. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написала їм боргову розписку від 25.04.2012 року. Однак взятих на себе зобов`язань відповідач не виконав.

Позивачі зверталися до відповідача з проханням повернути грошові кошти взяті в борг. Станом на день подачі позову до суду відповідач борг не повернув.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти тощо.

Стаття 509 ЦК України визначає, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 525 ЦК України визначає, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Керуючись статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню.

Проте, 16 грудня 2020 року від представника відповідачки ОСОБА_3 , адвоката Воронюк Максима Олександровича, надійшла заява про застосування строків позовної давності. В обґрунтування якої зазначив, що в розписці, за якою позивачі просять суд стягнути грошову суму зазначено, що ОСОБА_3 зобов`язалась повернути грошові кошти за договором позики 01.11.2012 року. Однак позовну заяву подано 13.09.2019 року, тобто, фактично через 7 років з дня виникнення зобов`язання (кінцевої дати повернення коштів).

Так, оскільки, як зазначено в розписці, ОСОБА_3 зобов`язалась повернути грошові кошти до 014.11.2012 року, тобто в даних правовідносинах визначений строк виконання зобов`язання, то граничним строком для звернення позивача до суду з даним позовом, було 01.11.2015 року.

Враховуючи викладене, оскільки позивачі звернулись до суду лише в 2019 році, позивачами пропущено строк позовної давно на 4 роки, а тому відповідачка просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно зі ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)).

Відповідно до ст. 261 ЦК України, за зобов`язанням з визначеними строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно зі ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивачами не було заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності та не наведено поважних причин його пропуску.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтований, однак, позивачами пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, предметом якого є вирішення питання щодо погашення заборгованості позичальника за кредитним договором, а тому сплив позовної давності в силу приписів ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Згідно ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 251,253,256,257,,261,267,526,625,1049,1050,1054 ЦК України, ст.ст. 1-13,19 23,27,34,76-83,89,92,95,133,141,258,259,263-265,273-279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Бочаров А.І.