Справа пр. № 2/756/17/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретарів судового засідання - Лісовенка О.О.,

Чепур Н.К.,

Колесник А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представники позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на придбання спільного сумісного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_3 про відшкодування витрат на придбання спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Великохацької В.В. від 05 листопада 2015 року було відкрито провадження у цивільній справі № 756/10472/15-ц за позовом ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 січня 2017 року судді Маринченко М.М. передано на розгляд цивільну справу № 756/10472/15-ц за позовом ОСОБА_1 .

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 травня 2017 року цивільну справу № 756/4941/15-ц за позовом ОСОБА_1 передано на розгляд судді Васалатію К.А.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 серпня 2019 року судді Андрейчуку Т.В. передано на розгляд цивільну справу № 756/10472/15-ц за позовом ОСОБА_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 1995 року до 2010 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_3

ОСОБА_1 зазначив, що у період шлюбу, 26 грудня 2006 року, ним придбано у власність квартиру АДРЕСА_1 . Вартість квартири становила 140000,00 доларів США, які позивач повністю сплатив продавцеві перед укладенням договору купівлі-продажу.

ОСОБА_1 стверджував, що кошти для придбання квартири у сумі 110000,00 доларів США він отримав у якості кредиту за договором від 26 грудня 2006 року № ML-003/482/2006 у закритого акціонерного товариства "ОТП Банк" (далі - ЗАТ "ОТП Банк"). Решту коштів необхідних для придбання квартири у сумі 30000,00 доларів США позивач отримав у позику у ОСОБА_5 за договором від 20 грудня 2006 року.

ОСОБА_1 вказав, що за рахунок власних коштів протягом 2007-2008 років він повністю сплатив заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № ML-003/482/2006 та договором позики від 20 грудня 2006 року. При цьому позивач зазначив, що кошти, отримані в борг у ОСОБА_5 , він повернув позикодавцеві частково за рахунок коштів, запозичених у ОСОБА_6 за договором позики від 08 грудня 2007 року.

ОСОБА_1 у своєму позові стверджував, що кошти для сплати заборгованості за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № ML-003/482/2006 у сумі 80000,00 доларів США він запозичив у ОСОБА_6 на підставі договору позики від 07 грудня 2007 року, а у сумі 25740,26 доларів США - у ОСОБА_7 за договором позики від 15 травня 2008 року.

Також у зв`язку з придбанням квартири та отриманням кредиту ОСОБА_1 витрачено додатково 15760,00 грн, з яких: 1500,00 грн на оплату комісії за кредитне обслуговування, 7070,00 грн на оплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування при купівлі квартири; 1666,50 грн на оплату страхового платежу за договором страхування квартири від 26 грудня 2016 року № 001135/127040406; 3575,44 грн - на оплату страхового платежу за договором страхування квартири від 26 грудня 2016 року № 001135/127040406; 458,70 грн на оплату страхового платежу за договором страхування квартири від 21 грудня 2007 року № УБG №0023033; 1490,00 грн на оплату страхового платежу за договором страхування квартири від 21 грудня 2007 року № УБG №0023034.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року у справі № 22-ц/2690/12030/14 здійснено розподіл спільного майна подружжя ОСОБА_8 , визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , автомобіль Hyundai Getz, д.н.з. НОМЕР_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , автомобіль Hyundai Sonata, д.н.з. НОМЕР_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 березня 2012 року у справі № 2-117/12 визнано недійсними договір позики від 08 грудня 2007 року, укладений між ОСОБА_6 та позивачем, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 борг у сумі 799000,00 грн, що еквівалентно 100000,00 доларів США; визнано недійсним договір позики від 15 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_7 та позивачем, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 борг у сумі 878900,00 грн, що еквівалентно 110000,00 доларів США

Отже, як вказав позивач, суд виключно на нього поклав обов`язок щодо повернення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 коштів, які він запозичив для погашення заборгованості перед ОСОБА_5 та ЗАТ "ОТП Банк", яка виникла у зв`язку з придбанням ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 .

Зважаючи на те, що відповідач набула у власність у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_8 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , на думку позивача, ОСОБА_3 повинна відшкодувати йому половину витрат, які він поніс для придбання згаданої квартири у сумі 77477,63 доларів США, що еквівалентно 1705964,44 грн, та 7880,32 грн, а загалом - 1713844,76 грн.

Відповідач подала письмові заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 , в яких зазначила про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , покликаючись на те, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року у справі № 22-ц/2690/12030/14 встановлено, що квартира АДРЕСА_1 придбавалась подружжям ОСОБА_8 за спільні кошти, а не за особисті кошти ОСОБА_1 . Також судом було встановлено, що кошти, які отримував за договорами позики ОСОБА_1 , не використовувались в інтересах сім`ї.

З цих підстав ОСОБА_3 просила суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити.

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували, просили суд відмовити у його задоволенні.

Допитаний судом в якості свідка ОСОБА_5 повідомив суд, що у кінці 2006 року від надав у позику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 35000,00 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 . Кошти передавались у готівковій формі. Запозичені грошові кошти ОСОБА_5 отримав від продажу власної квартири у будинку АДРЕСА_4 , номер якої свідок не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_6 повідомив суду, що він знайомий з позивачем у справі з 2001 року. Свідок зазначив, що він надав у позику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 80000,00 доларів США, а у подальшому - ще 20000,00 доларів США. Позичальник досі не повернув кошти, отримані в борг. Запозичені грошові кошти ОСОБА_6 отримав від продажу власної квартири.

Також суд задовольнив клопотання позивача про допит в якості свідка ОСОБА_7 . У клопотанні про допит цього свідка ОСОБА_1 вказав, що 15 травня 2008 року він позичив у ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 25740,26 доларів США, які були використані ОСОБА_1 для погашення кредиту, отриманого для придбання квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 129-130). При цьому ОСОБА_1 зобов`язався забезпечити явку свідка в судове засідання.

Однак ОСОБА_7 жодного разу у судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки. Не надав доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання свідка ОСОБА_7 і позивач.

Ураховуючи наведене, зважаючи на те, що відповідно до положень ч. 2 ст. 218 та ст. 1051 ЦК України що ні факт укладення договору позики, ні факт виконання зобов`язань за цим договором, не може бути доведений за допомогою показань свідка, суд ухвалив розглянути справу за відсутності свідка ОСОБА_7 .

Заслухавши вступні слова позивача, його представника, представника відповідача, показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 03 листопада 1995 року до 04 лютого 2010 року.

За час шлюбу з позивачем ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 26 грудня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., придбав у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 50).

Ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

Ч. 4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність фактів ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом в рішенні факти і правовідносини. Факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили не доводяться знову при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1 придбана за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за їх спільні кошти, Апеляційний суд м. Києва від 18 листопада 2014 року у справі № 22-ц/2690/12030/14, визнав згадане житлове приміщення об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та провів його поділ, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину цієї квартири (т. 1, а. с. 77-80).

Згідно зі ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя лише в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Верховний Суд у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 490/6024/16-ц зазначив, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Внаслідок укладення кредитного договору чи договору позики у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Згідно з кредитним договором від 26 грудня 2006 року № ML-003/482/2006, укладеним між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1 , позичальник отримав кредит у сумі 110000,00 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 52-56).

Судом з`ясовано, що заборгованість за кредитом була сплачена достроково, у червні 2008 року (т. 1, а. с. 67, т. 2, а. с. 64).

Відповідно до договору позики без дати і номера ОСОБА_1 отримав у позику у ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 35000,00 доларів США. Кошти були повернуті позичальником 24 березня 2008 року (т. 1, а. с. 51).

08 грудня 2007 року ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_6 в позику грошові кошти у сумі 80000,00 доларів США, а 15 травня 2008 року позивач запозичив у ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 110000,00 доларів США (т. 1, а. с. 70, 71).

У рішенні Апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року у справі № 22-ц/2690/12030/14 зазначено, що ОСОБА_1 не доведено, що він сплатив банку заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № ML-003/482/2006 за рахунок його особистих коштів. Також судом апеляційної інстанції відхилено доводи ОСОБА_1 з приводу того, що кошти, отримані ним за договором позики у ОСОБА_5 , були витрачені на придбання квартири АДРЕСА_1 , тобто на задоволення потреб сім`ї ОСОБА_8 (т. 1, а. с. 115).

Зважаючи на наведені обставини, ураховуючи те, що кошти за кредитним договором від 26 грудня 2006 року № ML-003/482/2006 були повернуті у період шлюбу сторін у справі, у суду відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати позивачеві половину коштів, сплачених на виконання зобов`язань за вказаним правочином. Договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не укладався в інтересах сім`ї ОСОБА_8 , а тому обов`язку щодо сплати повернення коштів за ним не може бути покладено на ОСОБА_3 .

Також, зважаючи на те, що страхові премії за договорами страхування майна сплачені у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження того, що виконання зобов`язань за цими правочинами здійснювалось позивачем за рахунок його особистих коштів, суд відмовляє позивачеві у задоволенні його вимог про покладення на відповідача обов`язку відшкодувати половину коштів, сплачених за договорами страхування майна.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 березня 2012 року у справі № 2-117/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2012 року, визнано недійсними договори позики від 08 грудня 2007 року та 15 травня 2008 року, укладені ОСОБА_1 з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 72-76, т. 1, а. с. 111-113). При цьому судом було установлено, що кошти, отримані позивачем за цими договорами, не були використані ним на задоволення потреб сім`ї ОСОБА_8 , а отже, ці договори позики не укладались ОСОБА_1 в інтересах сім`ї та не породили для ОСОБА_3 обов`язку з повернення коштів за ними.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 5, 10, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування витрат на придбання спільного сумісного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 20 квітня 2021 року