ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇН

15 квітня 2021 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Соловей Г.В.,

з участю секретаря Момот Л.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором купівлі-продажу та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

16.03.2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду через свого представника ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором купівлі-продажу та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що у травні 2012 року ОСОБА_6 за генеральним дорученням надав у користування позивачу транспортний засіб «Mercedes - BenzVito 110 CDI», номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, номер кузова - НОМЕР_2 . В подальшому позивач вирішив продати вказаний транспортний засіб за 13380 доларів США відповідачу, який на той час працював, мав щомісячний дохід. Відповідач запропонував позивачу в усній формі продати транспортний засіб з оплатою його вартості протягом року. Договору купівлі-продажу оформлено не було. Представник позивача вказує, що в підтвердження факту того, що договір купівлі-продажу автомобіля дійсно відбувся є розписка від 15.09.2012 року, відповідно до якої позивач мав отримати 13380 доларів США від відповідача за продаж вищевказаного автомобіля, повертаючи кошти частинами: з них 6000 дол. США повернути до 30.12.2012 року, а решту суми - 7380 дол. США до вересня 2013 року.

15 вересня 2012 року ОСОБА_3 надав генеральне доручення на право керування транспортним засобом «Mercedes - BenzVito 110 CDI», номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , відповідно до якого вони мають право керувати та розпоряджатися автомобілем, однак без подальшого права передоручення. В жовтні 2012 відповідач надав позивачеві 3000 грн. авансу за автомобіль, інших платежів відповідачем не здійснювалось. Сума боргу, які відповідач мав сплатити до вересня 2013 року становить 13380 дол. США , що станом на 25.12.2019 року становить 311352 грн 60 коп.

Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про анулювання генерального доручення від 15.09.2012 року. В кінці лютого 2013 ОСОБА_8 зателефонував позивачеві та повідомив про намір виплатити кошти до вересня 2013 року, а якщо гроші виплачені не будуть, то він поверне автомобіль, однак відповідач домовленості не дотримав, кошти не виплатив та автомобіль не повернув.

Позивач звертався до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача, проте колегія суддів апеляційного суду та Верховного суду дійшли висновку, що між позивачем та відповідачем 15.09.2012 року фактично було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу не оформлений належним чином, а тому спірні правовідносини регулюються положеннями глави 54 ЦК України.

Враховуючи те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором купівлі-продажу не здійснив, представник позивача просить стягнути з нього на користь позивача заборгованість в розмірі 338694,63 грн, 3 проценти річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 30488,08 грн, а також 10000,00 грн відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30.03.2020 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04.05.2020 року позовну заяву повернуто представнику позивача.

Постановою колегії суддів у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду від 11.08.2020 року, ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04.05.2020 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.08.2020 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11.11.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача надавав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі. Заперечував проти застосування строку позовної давності до даних правовідносин, за заявою представника відповідача, зазначивши при цьому, що позивач звертався до суду за захистом свого права ще у 2015 році, однак за рішенням Верховний Суд визнав, що між сторонами склалися правовідносини які регулюються положеннями глави 54 ЦК України.

В судових засіданнях представник відповідача заперечував проти задоволення позову. 07.04.2021 року подав заяву про застосування до вимог ОСОБА_3 строків позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову. В подальшому в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідно до розписки від 15 вересня 2012 року ОСОБА_4 на договірній основі отримав автомобіль марки «Mercedes - BenzVito 110 CDI», номерний знак НОМЕР_1 , 2003 року випуску, від ОСОБА_3 , за який ОСОБА_4 зобов`язався повернути кошти в розмірі 13380 дол. США. З них 6000 доларів США повернути до 30 грудня 2012 року, решту коштів до вересня 2013 року.

На дату повернення коштів відповідач не виконав умови домовленості і кошти не повернув.

Позивач для захисту свого права звернувся з позовом до відповідача про стягнення суми боргу при цьому послався на норми права які регулюють правовідносини щодо договору позики.

Заочним рішенням (справа 2/381/24/16) Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2016 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 288 472,00 грн та судовий збір в розмірі 2884,72 грн.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21.12.2016 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2016 року скасоване, в задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено.

Постановою Верховного суду від 25 березня 2019 року рішення Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2016 року залишено без змін. У вказаній постанові, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 1047-1049 ЦК України, оскільки між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу автомобіля.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 15,16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, а також Верховним Судом - у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 04 березня 2020 року у справі №632/2209/16, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Також потрібно ретельно досліджувати текст самої розписки (договору), оскільки не завжди сам текст розписки (договору) свідчить про факт отримання грошей.

Таким чином, суд повинен уникнути формальної правової оцінки наявності відповідної боргової розписки (договору позики) та в кожному окремому випадку встановити реальний зміст правовідносин, які виникли між сторонами.

Аналізуючи зміст розписки, суд дійшов висновку, що цей документ свідчить про боргове зобов`язання відповідача перед позивачем, що випливає з цивільно-правових відносин щодо купівлі-продажу сторонами вищевказаного автомобіля. Хоча вказане зобов`язання сторони і оформили як договір позики, однак, незаперечними є ті обставини, що даний договір між сторонами не укладено, так як не було факту передачі позивачем спірних грошових коштів відповідачу.

Як зазначив у вищевказаній Постанові Верховний суд від 25.03.2019 року (справа № 381/3641/15-ц), що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 1047-1049 ЦК України, оскільки між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу автомобіля.

За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України).

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з тексту розписки, позивач надав відповідачу автомобіль, тобто свої зобов`язання ОСОБА_3 виконав в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною,встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Разом з тим, відповідач свої зобов`язання за договором купівлі-продажу від 15 вересня 2012 року не виконав, кошти, у строк, передбачений договором не сплатив.

З врахуванням наведених вище аргументів суд вважає, що відповідачем не представлено доказів, що спростовують вимогу позивача про стягнення коштів за договором купівлі-продажу автомобіля як і не надано доказів, які підтверджують сплату коштів за придбаний автомобіль.

З приводу вимог позивача про стягнення з відповідача 3 процентів річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 30488,08 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частина 2 ст. 625 ЦК України зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення коштів за договором купівлі-продажу автомобіля та 3 процентів річних є обґрунтованими та такими, що знайшли підтвердження у судовому засіданні, а тому сума заборгованості у розмірі 338694,63 грн та 30488,08 грн 3 річних підлягає до стягнення з відповідача.

Разом з тим, в процесі розгляду справи представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності. В обґрунтування позовної заяви, представник відповідача зазначив, що ОСОБА_3 неодноразово звертався до суду із аналогічних підстав. Постановою ВС України від 25 березня 2019 року залишено без змін рішення Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2016 року, яким апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Фастівського міськрайонного суду скасоване, в задоволенні позову відмовлено. Таким чином з моменту, коли позивачу стало відомо про начебто порушення його права до моменту звернення до суду за захистом цивільного права із позовом минуло більше трьох років. З заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності сторона позивача до суду не зверталась.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом із тим, статтею 264 ЦК України закріплені підстави переривання позовної давності. Зокрема, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг з наступного дня після пред`явлення позову.

Як було зазначено, до звернення з позовом позивач 28 серпня 2015 в січні 2016 року звертався до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Остаточну постанову у справі було винесено Верховний судом 25 березня 2019 року.

Отже, в даному випадку має місце застосування ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України, а тому застосування строку позовної давності є необгрунтованим.

Також представник позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. В обґрунтування вказаного зазначив, що з моменту досудового узгодження спору позивач звертався до відповідача, однак внаслідок неприємних розмов з останнім, позивач отримав у результаті тільки роздратованість та приниження. Відповідач протягом тривалого часу ігнорує позивача, вводить його в оману. Вважає, що відсутні механізми встановлення глибини та тривалості моральних страждань, пережитих позивачем внаслідок протиправної поведінки відповідача.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Представником позивача в обґрунтування вимоги про відшкодування моральної шкоди не зазначено, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав ніяких належних доказів причино - наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та моральними стражданнями позивача.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в силу ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 3339,64 грн.

Керуючись ст. 4, 12, 81, 89, 137, 141, 265, 268 ЦПК України, на підставі ст. 6, 23, 253, 256, 257, 261, 264, 610, 611, 625, 626, 629, 638, 655, 691, 692 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідент.номер - НОМЕР_3 , прож.: АДРЕСА_1 до ОСОБА_4 , прож.: АДРЕСА_2 про стягнення суми боргу за договором купівлі-продажу та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором купівлі-продажу від 15.09.2012 року в розмірі 338694,63 грн (триста тридцять вісім тисяч шістсот дев`яносто чотири тисячі 63 копійки), 3 процентів річних в розмірі 30488,08 грн (тридцять тисяч чотириста вісімдесят вісім гривень 08 копійок) та судовий збір в розмірі 3339,64 грн (три тисячі триста тридцять дев`ять гривень 08 копійок).

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 21 квітня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Г.В.Соловей