Ухвала

21 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 336/3088/20

провадження № 61-5750ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргоюАкціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (в частині посилання у касаційній скарзі на ухвалу Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 320/5115/17 та постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15) на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 21 грудня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

05 квітня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 21 грудня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 березня 2021 року у вказаній справі,яка не відповідає вимогам статей 389, 392 ЦПК України.

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», серед іншого, підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, в ухвалі Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 320/5115/17 та постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

Касаційна скарга в частині посилання у касаційній скарзі на ухвалу Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 320/5115/17 та постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 не відповідає вимогам закону з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, щодо стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду. Тому посилання на постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 не можуть бути підставою касаційного оскарження.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання у касаційній скарзі на ухвалу Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 320/5115/17 не може бути підставою касаційного оскарження, оскільки правовий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права повинен бути викладений в судовому рішенні у формі постанові. Тому зазначена ухвала не підлягає врахуванню та зазначенню в касаційній скарзі, як підстава для касаційного оскарження.

Згідно частин другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (касаційна скарга залишається без руху з наданням строку для виправлення її недоліків), про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень в частині посилання у касаційній скарзі на ухвалу Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 320/5115/17 та постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 її належить залишити без руху з наданням особі, яка подала скаргу, строку для виправлення зазначених недоліків (подання касаційної скарги, яка має відповідати вимогам наведеної норми процесуального права).

Керуючись статтями 185, 392, 390, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (в частині посилання у касаційній скарзі на ухвалу Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 320/5115/17 та постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15) на рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 21 грудня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 09 березня 2021 року залишити без руху.

Надати Акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» строк для усунення зазначених недоліків касаційної скарги, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали настануть наслідки, передбачені законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя М. М. Русинчук