КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/503/20-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5172/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Волкової С.Я., по справі за позовною заявою Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що 10 березня 2016 року між позивачем та відповідачем, яка є власником квартири АДРЕСА_1 , було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом якого є забезпечення виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_2 , а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором. ОСОБА_1 є споживачем вказаних послуг, однак не виконує свої зобов`язання щодо їх оплати, у зв`язку з чим за період з 01 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2019 року утворилася заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 42 543,31 грн. Враховуючи вказане, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 42 543,31 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги, а також збитки від інфляції у сумі 4 225,54 грн., та 3 % річних у сумі 1 712,72 грн., а всього 48 481,57 грн. (а.с. 3-5).

У жовтні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Федіна О.М. подав заяву, у якій зазначив, що обов`язок зі сплати комунальних послуг покладено на споживача, протеОСОБА_1 не є споживачем послуг позивача. Крім того, позивач не надав жодного підтвердження того, що послуги були надані, а також інші документи, які підтверджують тарифи, якими керувався позивач у розрахунках заборгованості, що свідчить про те, що позивач не довів факту заборгованості відповідача. Оскільки позивач у розрахунок заборгованості включив період 2016 року, за яким уже закінчився строк позовної давності, наявні підстави для відмови у позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності (а.с. 122).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» (далі КП «Житло-Сервіс») заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2019 року у сумі 42 543,31 грн., збитки від інфляції у сумі 4 225,54 грн., три відсотки річних у сумі 1 712,72 грн. за період з 01 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2019 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Житло-Сервіс» 1 921,00 грн. сплаченого судового збору, 900,00 грн. витрат на правничу допомогу (а.с. 124-129).

Не погодившись з рішенням районного суду, 13 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позові в повному обсязі (а.с. 132-136).

На обґрунтування скарги зазначала, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи відповідача про пропуск позивачем позовної давності, оскільки позов подано 28 грудня 2019 року, а позовні вимоги включають період з 01 листопада 2016 року по 01 грудня 2016 року, відносно якого строк позовної давності закінчився. Згідно з умовами договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 10 березня 2016 року розрахунковим періодом є календарний місяць, платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Вказувала, що суд дійшов помилкових висновків, що відповідач є споживачем та зобов`язана сплатити комунальні послуги, оскільки відповідач не є споживачем комунальних послуг з 31 серпня 2018 року у зв`язку з відчуженням квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу представник КП «Житло-Сервіс» - адвокат Братищенко Ю.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін. Зазначив, що кошти, що були сплачені відповідачем у лютому 2019 року у розмірі 1 000,00 грн. були направлені в рахунок погашення простроченої заборгованості за жовтень 2016 року у сумі 585,85 грн. та частково за листопад 2016 року у сумі 414,15 грн. Вказав, що позивач добросовісно надавав комунальні послуги, а відповідач не повідомляв про зміну власника, що є підставою для розірвання договору, тому відповідач має сплатити заборгованість (а.с. 163-166).

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що Наказом Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 237 від 04 листопада 2005 року житловий будинок по АДРЕСА_2 передано на обслуговування КП «Житло-Сервіс» (а.с. 6).

Згідно з договором дарування квартири від 19 серпня 2015 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 15-18).

10 березня 2016 року між КП «Житло-Сервіс» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, предметом якого є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_2 , а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленим тарифом у строки та на умовах, передбачених цим договором (а.с. 12-14).

Згідно з п. 6 вказаного договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Пунктом 12 договору встановлено, що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлений договором строк.

До позовної заяви було долучено розрахунок заборгованості за житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території по житловому приміщенню квартири АДРЕСА_1 загальною площею 218,60 кв.м. за період з жовтня 2016 року по вересень 2019 року, з якого вбачається, що заборговано сіть становить 42 543,31 грн. (а.с. 20).

Також позивачем було надано розрахунок збитків від інфляції та 3 % річних на суму 4 225,54 грн. та 1 712,72 грн. (а.с. 21).

Між сторонами склалися відносини у сфері житлово-комунальних послуг, які регулюються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Згідно зі ст. 13 Закону, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Відповідно до положень ст.ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Встановлено, що 10 березня 2016 року між КП «Житло-Сервіс» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_2 (а.с. 12-14).

Оскільки між сторонами було укладено договір, а розрахунок заборгованості складений позивачем за період, коли відповідач набула прав на вищевказану квартиру, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 638 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність між сторонами договірних правовідносин.

Звертаючись з позовом позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2019 року у сумі 42 543,31 грн., на підтвердження чого надав розрахунок заборгованості із зазначенням тарифів за кожен місяць наданих послуг з утримання будинку та прибудинкової території (а.с. 20).

Відповідач ОСОБА_1 була власником квартириАДРЕСА_1 згідно з договором дарування квартири від 19 серпня 2015 року (а.с. 15-19).

Як зазначала позивач та вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27 липня 2020 року, на підставі договору купівлі-продажу від 31 серпня 2018 року було зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 (а.с. 75-76).

Таким чином, відповідач фактично була споживачем житлово-комунальних послуг будучи власником квартири з 19 серпня 2015 року по 31 серпня 2018 року.

Оскільки встановлено, що з 31 серпня 2018 року ОСОБА_1 фактично перестала споживати житлово-комунальні послуги у квартирі АДРЕСА_1 , нарахування позивачем заборгованості після вказаної дати є необґрунтованим.

Колегія суддів відхилила доводи апелянта про застосування позивачем необґрунтованих тарифів для розрахунку заборгованості з огляду на те, що зазначені в розрахунку заборгованості тарифи відповідачем не спростовано та не надано доказів, що на той період були встановлені інші тарифи.

Відповідачем не надано доказів сплати грошей за фактично отримані житлово-комунальні послуги з утримання будинку у зазначений період на погашення заборгованості, тому колегія суддів визнала підставним виконаний позивачем розрахунок заборгованості за надані комунальні послуги за період з жовтня 2016 року по 31 серпня 2018 року.

Отже, позивач надавав послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи, а відповідач в свою чергу належним чином не виконувала обов`язок зі сплати вказаних послуг, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість з жовтня 2016 року по серпень 2018 року у розмірі 23 768,72 грн. за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

У жовтні 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Федіна О.М. подав заяву про застосування позовної давності до позовних вимог в частині нарахування заборгованості за 2016 рік (а.с. 122).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому перебіг позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Зі змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Розрахунок заборгованості виконаний позивачем за період з жовтня 2016 року по вересень 2019 року (а.с. 20).

Оскільки позов про стягнення заборгованості подано 28 грудня 2019 року, слід застосувати позовну давність до вимог про стягнення заборгованості за жовтень та листопад 2016 року, враховуючи, що оплата за грудень 2016 року мала бути здійснена відповідачем до 20 січня 2017 року, та відмовити у задоволенні позову у цій частині.

Таким чином, апеляційний суд не погодився з висновками районного суду про незастосування до вказаного періоду нарахування заборгованості позовної давності.

Враховуючи вказане, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з грудня 2016 року по серпень 2018 року у розмірі 22 597,72 грн.

Позивач крім суми заборгованості за житлово-комунальні послуги просив також стягнути з позивача інфляційні втрати та 3 % річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

Тому колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з грудня 2016 року по серпень 2018 року у сумі 4 023,25 грн. та 3 % річних у розмірі 1 136,68 грн., виходячи з розрахунку щомісячних розмірів заборгованості та періоду, протягом якого відповідачка має нести відповідальність за порушення грошового зобов`язання (а.с. 20).

Поряд з цим відповідачем до районного суду не надано власного розрахунку заборгованості на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та її відсутності.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову частково та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, інфляційних втрат та 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України за період з грудня 2016 року по серпень 2018 року у загальній сумі 27 757,65 грн.

Щодо судових витрат.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (57,2 %) 1 098,81 грн. судового збору за розгляд справи районним судом, сплата якого підтверджується доказами у матеріалах справи (а.с. 1).

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).

Представник КП «Житло-Сервіс» - адвокат Братищенко Ю.О. просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 900 грн. за підготовку і подання позову та 1 200 грн. за підготовку і подання заяви (а.с. 55, 117).

На підтвердження вказаних вимог надав до суду договір про надання правової допомоги № 174-19 від 01 лютого 2019 року, довіреність, додаток до договору № 1 з вартістю послуг, акт виконаних робіт за грудень 2019 року, детальні описи наданих послуг у справі у розмірі 900 грн. за підготовку і подання позову та 1 200 грн. за підготовку і подання заяви (а.с. 23-30, 55, 117).

Оплата правничої допомоги за грудень 2019 року, яка включає 900 грн. за підготовку і подання позову, підтверджується випискою з банківського рахунку адвокатського об`єднання (а.с. 50-54).

Натомість оплата 1 200 грн. за підготовку і подання заяви до суду першої інстанції належними доказами не підтверджено, тому не може бути відшкодовано за рахунок відповідача.

Звертаючись до суду з відзивом на апеляційну скаргу представник КП «Житло-Сервіс» - адвокат Братищенко Ю.О. також просив стягнути з відповідача 4 500,00 грн. за подання відзиву, проте, не надав доказів, що свідчать про оплату цих витрат позивачем, оформлених у встановленому законом порядку (а.с. 163-172).

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені відповідачкою судові витрати відшкодуванню за рахунок позивача не підлягають.

З огляду на положення частини 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2020 року - скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» () заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з грудня 2016 року по серпень 2018 року у сумі 22 597 грн. 72 коп., інфляційні втрати у сумі 4 023 грн. 25 коп. та 3 % річних у розмірі 1 136 грн. 68 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» () 1 098грн. 81 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 900 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова