Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/1545/18
Провадження № 2/945/54/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Миколаївський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого - судді Терентьєва Г.В.

за участю секретаря Петриченко В.С.,

розглянувши 15 квітня 2021 року в місті Миколаєві у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 , який діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , і до ОСОБА_3 яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації про виселення,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом і вимоги обґрунтовує тим, що 22.11.2016 року ПAT КБ "Приват Банк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 47,80 кв.м., житловою площею 30,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 17.09.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу та зареєстрований у державному реєстрі під номером 847.

Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: ОСОБА_1 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Позивач в позові зазначає, що на підставі ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, ст. 114 ЖК України передбачений виключний перелік осіб, яким надається інше, житлове приміщення, до якого не можна віднести відповідача.

Частиною 1 ст.40 ЗУ Про іпотеку передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

А тому позивач просить суд ухвалити рішення, яким виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації - виконавчому комітеті сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. А також покласти судові витрати на відповідачів.

Ухвалою даного суду від 30 жовтня 2019 року клопотання відповідача ОСОБА_1 - про витребування доказів було задоволено.

Ухвалено ПАТ КБ "ПриватБанк" подати Миколаївському районному суду Миколаївської області належним чином засвідчену копію кредитного договору від 17 вересня 2007 року № NKIPG104040055, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 .

В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, разом з позовною заявою надав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився натомість раніше подавав заяву про розгляд справи без його участі та позов не визнає в повному обсязі та заперечує проти його задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася відзив чи заперечень не подавала.

Третя особа також в засідання не з`явилась подавши заяву про розгляд справи без її участі.

Також слід зазначити, що раніше служба у справах дiтей Миколаївської райдержадмiнiстрації клопотала суду щоб вiдмовити в задоволеннi позову IIАТ КБ "ПриватБанк", адже в разi виселення вiдповiдачiв з квартири, що є предметом iпотеки, будуть порушенi права малолiтнiх дiтей, якi також зареєстрованi в данiй квартирi, чого служба у справах дiтей допустити не може.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, та дослідивши надані докази, судом встановлено наступне.

Так, судом встановлено, що 22.11.2016 року ПAT КБ "Приват Банк" отримав у власність квартиру, загальною площею 47,80 кв.м., житловою площею 30,00 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 17.09.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу та зареєстрований у державному реєстрі під номером 847.

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 01.02.2018 року в квартирі за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 04.07.2019 року відповідачка ОСОБА_3 після державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 має прізвище ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.2 ст.39 ЗУ «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно Позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у Постанові від 21 серпня 2019 року, справа № 569/4373/16-ц, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 ЗУ «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічний висновок щодо застосування наведених норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року №6-39цс15, який відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України має враховувати суд при застосуванні норм права до спірних правовідносин

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Доказів на підтвердження отримання відповідачами вимоги банку про виселення із будинку суду не надано. Крім того, позивачем до суду не надано доказів придбання спірної квартири за рахунок кредиту (позики).

Також слід зазначити, що позивач не виконав ухвалу суду від 30.10.2019 року не подав Миколаївському районному суду Миколаївської області належним чином засвідчену копію кредитного договору від 17 вересня 2007 року № NKIPG104040055, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 .

Не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника, однак при цьому необхідно врахувати, що право власності на спірну квартиру перейшло до позивача на виконання договору іпотеки і останній був обізнаний про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власника разом із малолітніми дітьми.

Такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Зазначеного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), аналогічний висновок також викладено у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Отже, враховуючи вказані правові норми та ту обставину, що позивачем не було надано суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме того, що предмет іпотеки придбаний за рахунок коштів, які надавалися за кредитним договором, та відповідачі належним чином були повідомлені про добровільне виселення зі спірного житла, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , який діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , і до ОСОБА_3 яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 про виселення зі зняттям з реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статями12,13,76-80,81,89,141,263-265 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

У позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 , який діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , і до ОСОБА_3 яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації про виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Г. В. Терентьєв