Номер провадження 2/754/914/21
Справа №754/9031/20
РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2021 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Івченка В.А.

за участю представника позивача - адвоката Огієнко О.Ф.

за участю відповідача ОСОБА_1

за участю представника відповідача - адвоката Бекірова С.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, суд -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору позики.

Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 24.07.2020 відкрито провадження по справі.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги ти, що 28 березня 2014 року позивачем під психологічним тиском ОСОБА_1 було написано розписку, за умовами якої нібито позивач отримав в позику грошові кошти в розмірі 12300 доларів США. Відповідно до умов розписки, позивач нібито 21 вересня 2013 року взяв у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 12300 доларів США для купівлі автобуса та зобов`язувався повернути зазначену суму позики до 30 квітня 2014 року, але не пізніше 01 травня 2014 року. Разом з тим вважаю таку розписку недійсною, оскільки під час складення такої розписки позивачем грошові кошти не отримувалися. Відповідач ОСОБА_1 восени 2013 року познайомився з ОСОБА_3 , з метою придбання транспортного засобу, а саме автобуса. Пізніше, 21 вересня 2013 року ОСОБА_1 перерахував 56000грн на розрахунковий рахунок, відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», який був наданий останньому ОСОБА_3 . За перераховані кошти ОСОБА_3 повинен був придбати ОСОБА_1 автобус. В подальшому, наприкінці 2013 року, на ім`я ОСОБА_1 було придбано за генеральною довіреністю транспортний засіб, при цьому надати суду такі докази на підтвердження зазначених обставин є неможливим, оскільки позивач не був учасником вказаних правовідносин, а всі підтверджуючі документи можуть знаходитися у відповідача по справі. Незважаючи на викладене, у травні 2016 року ОСОБА_1 , вважаючи неналежне виконання позивачем грошового зобов`язання звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та просив стягнути з позивача суму основного боргу за договором позики від 28 березня 2014 року у розмірі 12300 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову складає 313342,50грн, три відсотки річних за невиконання відповідачем грошового зобов`язання у розмірі 705,39 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову складає 18649,87грн, сплачену суму судового збору у розмірі 3313,12грн, а також витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 4 000грн. Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики (розпискою) задоволено. Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою на заочне рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 грудня 2016 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у справі №2754/6002/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 призначено судову почеркознавчу експертизу. За результатами проведення призначеної експертизи у межах розгляду даної справи було складено висновок експертів №7660/20-32/13493/13494/20-32 від 25 травня 2020 року. Відповідно до висновків експерта рукописний текст у розписці від 28 березня 2014 року виконаний під впливом на процес письма тимчасових збиваючих факторів природного характеру, до яких можуть відноситись, зокрема, емоційна напруга, пов`язана з хвилюванням, страхом, стресом, у тому числі й таким, що може бути спричинений психологічним тиском, або стан операційної напруги, установка на прискорене написання, спричинена виконанням даного почергового об`єкта під диктовку іншої особи. Встановлені в межах розгляду цивільної справи №754/6002/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики (розпискою) обставини стали підставою для звернення до суду про визнання договору позики, укладеного шляхом написання розписки недійсним з метою захисту порушених прав та безпідставного стягнення грошових коштів. У зв`язку з викладеним позивач просить суд визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір позики, укладений шляхом складення розписки від 28 березня 2014 року.

27.08.2020 до суду надійшов відзив від представника відповідача - адвоката Бекірова С.Н. відповідно до якого зазначено, що у вересні 2013 року до відповідача звернувся його знайомий ОСОБА_2 з проханням позичити йому кошти для придбання автобусу для організації міжнародних пасажирських перевезень. Відповідач, довіряючи позивачу і бажаючи допомогти, 21.09.2013 передав позивачу особисто 12300,00 доларів США із строком повернення до 30.04.2014. В подальшому 28.03.2014 перебуваючи в приміщенні магазину автозапчастин, що знаходився за адресою: м. Київ, вул. Радунського, 1, позивач схилившись над прилавком на висоті приблизно 1-го метра, добровільно і без будь-якого примусу склав розписку про тримання коштів. Оскільки позивач поспішав по своїх справах, то одразу ж після складення розписки попрощався із відповідачем і покинув приміщення магазину. Натомість в узгоджений строк позивач кошти відповідачу не повернув і від контактів з ним почав ухилятися. В зв`язку з чим ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду із позовом про стягнення коштів. Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2016 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики від 28.03.2014. Постановою державного виконавця Вишгородського РВДВС ГТУЮ у Київській області від 13.04.2017 було відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Вишгородським районним судом на підставі вказаного рішення. В подальшому у 2019 році виконавче провадження було передано на виконання до Деснянського РВДВС ГТУЮ у м.Києві, де перебуває по теперішній час. Також, із змісту вказаного висновку вбачається, що експертам не вдалося встановити конкретний вид (характер) збиваючих факторів, які впливали на ОСОБА_2 під час складення ним розписки. В зв`язку з чим експерти припустили декілька факторів, в тому числі внутрішні, які не пов`язані із спричиненням на ОСОБА_2 психологічного тиску. У зв`язку з викладеним представник відповідача просить суд відмовити в задоволені позовних вимог.

20.03.2021 до суду надійшло клопотання представник позивача - адвоката Огієнко О.Ф. про долучення до матеріалів справи пояснення ОСОБА_3 . Відповідно до яких зазначено, що приблизно всередині серпня місяця 2013 року ОСОБА_3 , познайомив ОСОБА_2 з ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що останній хотів придбати автобус. Домовившись про всі умови, у вересні 2013 року ОСОБА_1 перерахував 56000грн на розрахунковий рахунок знайомої ОСОБА_4 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк». За перераховані кошти ОСОБА_3 повинен був придбати ОСОБА_1 автобус. Замовлений автобус було придбано та передано ОСОБА_1 за генеральною довіреністю. Після цього ОСОБА_3 ані з ОСОБА_1 , ані з ОСОБА_2 не спілкувався, оскільки постійно перебував за межами України. Після повернення в Україну, від ОСОБА_2 ОСОБА_3 стало відомо, що 28 березня 2014 року ОСОБА_2 під диктовку та під психологічним тиском ОСОБА_1 , було написано розписку за умовами якої він отримав в позику грошові кошти в розмірі 12300 (дванадцять тисяч триста ) доларів США. Як пояснив ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 змусив його написати вказану розписку, оскільки нібито, ОСОБА_3 , не виконав умови нашої домовленості по придбанню автобуса. ОСОБА_3 пояснив ОСОБА_2 , що всі домовленості виконані та було придбано транспортний засіб (автобус марки MERCEDES-BENZ 0303, 1979 року випуску, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ) за умовами, які були обговорені з ОСОБА_1 . З метою вирішення конфліктної ситуації, ОСОБА_3 намагався зв`язатися з ОСОБА_1 , однак той відмовився надавати будь-які пояснення своїм діям, тільки сказав наступне: «За затримку у придбанні автобусу тепер заплатить і твій товариш ОСОБА_2 » За таких обставин та оскільки мої зобов`язання по придбанню автобусу були виконанні в повному обсязі, вважаю, що боргова розписка від 28.03.2014 є недійсною, оскільки ОСОБА_2 не отримував в позику від ОСОБА_1 будь-яких грошових коштів, а тому юридичне значення боргової розписки нівельоване та не породжує жодних правових наслідків ані для ОСОБА_2 , ані для ОСОБА_1 , пояснення посвідчені приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Калашніковою І.С., зареєстровані в реєстрі за №255.

Представник позивача - адвокат Огієнко О.Ф. в судових засіданнях підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача - адвокат Бекіров С.Н. в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, посилаючись на докази які містяться у відзиві, просили в позові відмовити.

22.03.2021 в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_5 , працював з відповідачем ОСОБА_1 з 2013 року, а позивача ОСОБА_2 бачив наглядно. Однак, 28.03.2014 був присутній в магазині автозапчастин, що знаходився за адресою: м. Київ, вул. Радунського, 1 та особисто бачив, як ОСОБА_2 власноруч, спокійно і без психологічного тиску написав розписку, що отримав кошти у ОСОБА_1 , тому поставив свій підпис на розписці, як свідок.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та їх правовідносини.

28.03.2014 ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12300 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути їх в термін до 30.04.2014, що підтверджується власноручно написаною ОСОБА_2 розпискою.

ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 12300 доларів США, в обумовлений строк.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2016 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики від 28.03.2014 у розмірі 12 300 доларів США, що станом на 30.03.2016 за курсом НБУ становить - 313 342,5грн, три відсотки річних за невиконання грошового зобов`язання у розмірі 705,39 (сімсот п`ять доларів США тридцять дев`ять центів), що станом на 30.03.2016 за курсом НБУ становить - 18 649,87грн, сплачену суму судового збору у розмірі 3 313,12грн, витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 4 000грн.

13.04.2017 начальником Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Матвієнком Володимиром Валентиновичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, на підставі виконавчого листа №754/6002/16, виданого 21.02.2017 Вишгородським районним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 331992,37грн.

10.07.2019 державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Стрепетовою Олександрою Сергіївною винесено постанову про прийняття виконавчого провадження, на підставі виконавчого листа №754/6002/16, виданого 21.02.2017 Вишгородським районним судом Київської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 331992,37грн.

Судом установлено, що ОСОБА_2 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області про перегляд заочного рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2016, оскільки не погоджується з даним рішенням суду.

Однак, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.09.2019 заяву про перегляд заочного рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2016 залишено без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07.10.2019 відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2016.

Судом установлено та не заперечувалось сторонами по справі, що на час розгляду справи продовжується розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2016.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Боргова розписка - це документ, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Однак, як слідує з пояснень позивача ОСОБА_2 , що грошові кошти від ОСОБА_1 не отримував, розписку від 28.03.2014 позивач писав під психологічним тиском, а тому вважає договір позики від 28.03.2014 недійсним та посилається на висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №7660/20-32/13493/13494/20-34 від 25.05.2020.

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №7660/20-32/13493/13494/20-34 від 25.05.2020 зазначено, що рукописний текст у розписці від 28 березня 2014 року виконаний під впливом на процес письма тимчасових збиваючих факторів природного характеру, до яких можуть відноситись, зокрема, емоційна напруга, пов`язана з хвилюванням, страхом, стресом, (у тому числі й таким, що може бути спричинений психологічним тиском), або стан операційної напруги, (установка на прискорене написання, спричинена виконанням даного почергового об`єкта під диктовку іншої особи), так і зовнішні умови виконання (незручна поза пишучого, тощо). Виконаний підпис від імені ОСОБА_2 під впливом на процес письма якихось збиваючих факторів (природних, штучних), у тому числі під психологічним тиском, не виявилось можливим.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Зокрема із висновку експертів №7660/20-32/13493/13494/20-34 від 25.05.2020, а саме п. 5 вбачається, що у ОСОБА_2 було відсутність будь-яких діагностичних почеркових ознак, які свідчили б про виконання вказаного досліджуваного підпису ОСОБА_2 під впливом на процес письма якихось збиваючих факторів (природних, штучних), у тому числі психологічним тиском, отже із змісту вказаного висновку судом встановлено, що експертами не надано чітку відповідь щодо конкретного виду (характеру) збиваючих факторів, які впливали на ОСОБА_2 під час складання ним розписки. Зазначене експертами фактор, як збиваючий «незручна поза пишучого» підтверджується свідком допитаним в судовому засіданні, який підтвердив факт написання ОСОБА_2 без психологічного тиску розписку, стоячи в незручній позі, схилившись над прилавком висотою приблизна одного метру. Тому суд зауважує, що аргументи позивача фактично зводяться до не бажання виконувати рішення суд про стягнення грошових коштів за договором позики (розписки), які відповідно до положень статті 231 ЦК України не дають підстав для встановлення психологічного тиску з боку відповідача.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів позивачем підтверджується змістом розписки, яка власноручно ним складена. Вказаною розпискою також визначено строк повернення грошових коштів. Позивач не довів, що грошові кошти були повернуті кредитору, а спірну розписку було складено із застосування фізичного чи психічного впливу.

До того ж про певний обман позивача при укладенні договору, помилку, застосування фізичного чи психічного впливу чи не усвідомлення наслідків такої дії як написання розписки йтися не може, оскільки позивачем власноручно викладений текст такої та він як повнолітня, розсудлива особа (протилежного чому не доведено) повинен усвідомлювати значення викладеного ним у розписці, що видається іншій особі із зазначенням своїх паспортних даних.

Таким чином на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд виходить з того, що відсутні підстави для визнання недійсним договору позики, оскільки всі істотні умови дотримані під час укладання договору позики, позивачем не доведено факт психологічного тиску на нього під час написання розписки 28 березня 2014 року, факт не отримання грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в розмірі 12300 доларів США на момент винесення рішення також не доведений, а отже договір позики дійсний та підлягає виконанню зобов`язань зі сторони ОСОБА_2 .

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору позики, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем та його представником не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню.

Щодо заяви про застосування строку позовної давності, суд зазначає що, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі суд відносить на рахунок позивача.

Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, 2, 7, 10-13, 141, 263-268 ЦПК України, статтями 11, 202-204, 215, 231, 626, 628, 629, 638, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики- відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_3 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено та підписано 01.04.2021.

Суддя В.В. Бабко