Ухвала

Іменем України

19 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 754/16263/18

провадження № 61-6246ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - директор Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва Лимар Юрій Вікторович, про визнання дій та бездіяльності неправомірними, скасування рішень, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просила: визнати неправомірними дії Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Деснянська РМДА) щодо призначення на посаду (укладання контракту) директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва (далі - КНП «Консультативно-діагностичний центр») Лимаря Ю. В.; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо нерозірвання контракту (достроково) з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» Лимарем Ю. В.; зобов`язати Деснянську РМДА розірвати контракт (достроково) з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» Лимарем Ю. В.; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо видання розпорядження від 23 жовтня 2013 року № 644-к про призначення директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_3 ; скасувати, анулювати, визнати недійсним розпорядження Деснянської РМДА від 23 жовтня 2013 року № 644-к щодо призначення директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_3 ; скасувати, анулювати, визнати недійсним подання начальника Управління охорони здоров`я Деснянської РМДА Коцан Л. С. від 09 жовтня 2015 року № 033-2372 про продовження контракту з ОСОБА_3 ; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо видання розпорядження від 21 жовтня 2015 року № 582-к про продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_3 ; скасувати, анулювати, визнати недійсним розпорядження Деснянської РМДА від 21 жовтня 2015 року № 582-к щодо продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_3 ; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_3 у 2015 році; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо надання розпорядження від 09 жовтня 2018 року № 141-к про продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_3 ; скасувати, анулювати, визнати недійсним розпорядження Деснянської РМДА від 09 жовтня 2018 року № 141-к щодо продовження контракту з ОСОБА_3 ; визнати неправомірними дії Деснянської РМДА щодо продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_3 у 2018 році; визнати недійсним, скасувати, анулювати контракт, укладений у 2015 році між Деснянською РМДА та директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_3 ; стягнути з Деснянської РМДА на користь її неповнолітнього сина ОСОБА_2 1 072 224 грн на відшкодування моральної шкоди; визнати неправомірною бездіяльність Деснянської РМДА щодо ігнорування її заяв.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що вона як мати-одиночка двох дітей та єдина дочка людини з інвалідністю ІІ групи ОСОБА_4 була незаконно звільнена з роботи в КНП «Консультативно-діагностичний центр». Звільнення відбулося у зв`язку з помстою за викриття злочинної діяльності директора вказаного підприємства ОСОБА_3 . Вона неодноразово зверталася до Деснянської РМДА із заявами, скаргами, повідомленнями, які містили вимоги про дострокове розірвання контракту та звільнення ОСОБА_3 з посади директора КНП «Консультативно-діагностичний центр». Однак Деснянська РМДА не відреагувала на її звернення, а ОСОБА_3 залишається на своїй посаді.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання неправомірними дій і бездіяльності та скасування рішень відповідача, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності порушення прав і охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 діями та рішеннями Деснянської РМДА щодо укладення та продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_3 . Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суди вказали, що в позові про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. Встановивши, що позивач не надала доказів заподіяння її неповнолітньому сину ОСОБА_2 моральної шкоди неправомірними діями, бездіяльністю чи рішеннями Деснянської РМДА, суди дійшли висновку про відмову в задоволенні вказаних вимог.

14 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд за встановленою підсудністю до Київського окружного адміністративного суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відмовляючи в задоволенні позову, суди не звернули уваги на непідсудність цієї адміністративної справи загальним судам. Подана нею позовна заява стосується оскарження здійснення головою Деснянської РМДА управлінських дій. З огляду на характер спірних правовідносин в цій справі суди попередніх інстанцій помилково розглянули її позовну заяву на дії, бездіяльність та рішення голови Деснянської РМДА в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства, чим порушили її права. При цьому суди не врахували правових висновків щодо розмежування цивільної та адміністративної юрисдикцій, викладених в постановах Верховного Суду України від 11 жовтня 2016 року у справі № 806/3787/13-а та від 25 жовтня 2016 року у справі № 815/6901/14.

Зі змісту наведених доводів касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відмовляючи в задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають чи припускають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище. Встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитися у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Отже, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 316/2721/15-а, від 07 липня 2019 року у справі № 826/1647/16, від 08 листопада 2019 року у справі № 157/1231/15-а, від 23 вересня 2020 року у справі № 809/295/17.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_2 , не є учасниками (суб`єктами) трудових правовідносин, що склалися між Деснянською РМДА (як роботодавцем) та директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_3 (як працівником), тому оскаржувані в межах пред`явленого позову розпорядчі документи, прийняті відповідачем в межах його компетенції, не породжують для них права на захист.

Таким чином, відмова в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дій і бездіяльності та скасування рішень відповідача у зв`язку з недоведеністю порушення прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 діями, бездіяльністю та рішеннями Деснянської РМДА щодо укладення та продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_3 , відповідає викладеним висновкам Верховного Суду.

Вирішуючи позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій виходили з того, що в позові про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 330/2081/16-ц, від 25 лютого 2020 року у справі № 643/13638/18, від 04 березня 2020 року у справі № 641/3547/17.

Суди попередній інстанцій встановили, що ОСОБА_1 не довела заподіяння її неповнолітньому сину ОСОБА_2 моральної шкоди неправомірними діями, бездіяльністю чи рішеннями Деснянської РМДА.

Отже, відмова судами попередніх інстанцій в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю заподіяння такої шкоди неповнолітньому сину ОСОБА_1 - ОСОБА_2 неправомірними діями, бездіяльністю чи рішеннями Деснянської РМДА відповідає вказаним правовим висновкам Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій помилково розглянули її позовну заяву на дії, бездіяльність та рішення голови Деснянської РМДА в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, предметом позову в цій справі є, зокрема визнання неправомірними дій, бездіяльності та скасування рішень Деснянської РМДА щодо укладення і продовження контракту з директором КНП «Консультативно-діагностичний центр» ОСОБА_3 .

Зі змісту встановлених судами обставин та наведених положень процесуального законодавства вбачається, що посада директора КНП «Консультативно-діагностичний центр» не є посадою державного органу та його апарату, а робота на ній не належить до публічної служби.

Щоб спір набув ознак публічно-правового в контексті статті 19 КАС України, правовідносини мають безпосередньо випливати з перебування особи на посаді, яка віднесена до публічної служби, та здійснення нею службової діяльності.

Нормативний підхід до розуміння наведених вище норм процесуального права в контексті конкретних обставин справи дає підстави вважати, що відносини, які виникли між Деснянською РМДА та ОСОБА_3 , не пов`язані з питаннями прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення з неї, а стосуються підстав та умов укладання строкового трудового договору (контракту), стороною в якому (роботодавцем) є орган державної влади. Спір в цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, є трудовим і має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Видання відповідного акта органом державної влади не змінює правової природи цих відносин.

Також оскарження особою, яка не є учасником цих трудових відносин, рішення органу державної влади щодо призначення іншої особи на посаду, яка не належить до публічної служби, не змінює юридичний характер спірних правовідносин та, відповідно, юрисдикцію цієї справи.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду від 08 травня 2019 року у справі № 531/1197/15-а, від 22 липня 2020 року у справі № 826/17451/17, від 27 жовтня 2020 року у справі № 210/4862/16-а(2-а/210/115/16) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 200/26696/15а.

В постановах Верховного Суду України від 11 жовтня 2016 року у справі № 806/3787/13-а та від 25 жовтня 2016 року у справі № 815/6901/14, на які посилається заявник в касаційній скарзі, встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі. Так, у справі № 806/3787/13-а предметом позову було визнання протиправним та скасування розпорядження голови районної державної адміністрації про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки з метою передачі її в оренду. У справі № 815/6901/14 предметом позову було визнання протиправними дій департаменту екології та природних ресурсів стосовно відмови в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 49 років для сінокосіння.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - директор Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва Лимар Юрій Вікторович, про визнання дій та бездіяльності неправомірними, скасування рішень, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко