№201/4943/17
провадження 2/201/80/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 квітня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що позивачка ОСОБА_1 є опікуном недієздатної племінниці - ОСОБА_2 (інвалід II групи з дитинства), на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2015 року.

У лютому 2017 року позивач отримала від Деснянського районного суду м. Києва копію позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 06 грудня 2013 року. З позову вбачається, що ОСОБА_2 уклала з вказаним банком договір б/н від

06 грудня 201З року та отримала кредит у розмірі 18300 грн.. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за договором банк звернувся до суду із вказаним позовом. Проте ОСОБА_2 за станом свого здоров`я при укладенні договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки страждає на стійке психічне захворювання; перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері. Саме через психічну хворобу рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року у справі № 754/9591/14-ц вона визнана недієздатною.

Тобто, рішення суду про позбавлення дієздатності ОСОБА_2 ухвалено через десять місяців після укладення спірного договору. Також, вказаним рішенням суду встановлено, що за своїм психічним станом ОСОБА_2 не може розуміти

значення своїх дій та керувати ними. До моменту звернення із заявою про позбавлення своєї племінниці дієздатності та встановлення над нею опіки вона була позбавлена батьківської турботи, стороннього догляду оскільки її мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батько є інвалідом 1 групи, котрий сам потребує стороннього догляду. Зважаючи на це, непорядні люди могли скористатися хворобливим станом моєї племінниці з метою оформлення на неї необхідних документів у банку для отримання грошових коштів (кредиту).

Таким чином, вказаного договору кредиту ОСОБА_2 фактично не укладала, оспорюваний договір позивач вважає недійсним, оскільки останній укладений в супереч її волі та загальним засадам ЦК України. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання вказаного кредитного договору недійсним, протиправним. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, відповідач при укладанні вказаного договору кредиту діяв не добросовісно. На її звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, відповідь не отримана, була відмова. Позивач вважає дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати недійсним вказаний договір кредиту, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні і в зверненні до суду проти задоволення позову заперечували, вказавши на те, що на час укладання договору ОСОБА_2 не була визнана недієздатною, договір уклали з дотриманням вимог закону, нічиїх прав не порушували, позовні вимоги не доведені і безпідставні, просила в задоволенні позову відмовити и в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і громадянина і основоположних свобод передбачено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу щодо захисту цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивачка ОСОБА_1 є опікуном недієздатної племінниці - ОСОБА_2 (інвалід II групи з дитинства), на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2015 року. У лютому 2017 року позивач отримала від Деснянського районного суду м. Києва копію позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 06 грудня 2013 року. З позову вбачається, що ОСОБА_2 уклала з вказаним банком договір б/н від 06 грудня 201З року та отримала кредит у розмірі 18300 грн.. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за договором банк звернувся до суду із вказаним позовом.

Проте ОСОБА_2 за станом свого здоров`я при укладенні договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки страждає на стійке психічне захворювання; перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері. Саме через психічну хворобу рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року у справі № 754/9591/14-ц вона визнана недієздатною. Тобто, рішення суду про позбавлення дієздатності ОСОБА_2 ухвалено через

десять місяців після укладення спірного договору. Також, вказаним рішенням суду

встановлено, що за своїм психічним станом ОСОБА_2 не може розуміти

значення своїх дій та керувати ними.

До моменту звернення із заявою про позбавлення своєї племінниці дієздатності та встановлення над нею опіки вона була позбавлена батьківської турботи, стороннього догляду оскільки її мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батько є інвалідом 1 групи, котрий сам потребує стороннього догляду. Зважаючи на це, непорядні люди могли скористатися хворобливим станом моєї племінниці з метою оформлення на неї необхідних документів у банку для отримання грошових коштів (кредиту).

Частиною першою ст. 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Статтею 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень частини четвертої ст. 67 ЦК України, позивач, як опікун ОСОБА_2 , зобов`язана вживати заходів щодо захисту її цивільних прав та інтересів.

Таким чином, вказаного договору кредиту ОСОБА_2 фактично не укладала, оспорюваний договір позивач вважає недійсним, оскільки останній укладений в супереч її волі та загальним засадам ЦК України. Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання вказаного кредитного договору недійсним, протиправним. Позивач вважає вказаний договір недійсним, обставини укладання вказаного договору є сумнівними, відповідач при укладанні вказаного договору кредиту діяв не добросовісно. На її звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, відповідь не отримана, була відмова. Позивач вважає дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом з`ясовано, що позивачка ОСОБА_1 є опікуном недієздатної племінниці - ОСОБА_2 (інвалід II групи з дитинства), на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2015 року. У лютому 2017 року позивач отримала від Деснянського районного суду м. Києва копію позову ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором від 06 грудня 2013 року. З позову вбачається, що ОСОБА_2 уклала з вказаним банком договір б/н від 06 грудня 201З року та отримала кредит у розмірі 18300 грн.. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за договором банк звернувся до суду із вказаним позовом.

Проте ОСОБА_2 за станом свого здоров`я при укладенні договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки страждає на стійке психічне захворювання; перебуває на обліку у психоневрологічному диспансері. Саме через психічну хворобу рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року у справі № 754/9591/14-ц вона визнана недієздатною. Тобто, рішення суду про позбавлення дієздатності ОСОБА_2 ухвалено через

десять місяців після укладення спірного договору. Також, вказаним рішенням суду

встановлено, що за своїм психічним станом ОСОБА_2 не може розуміти

значення своїх дій та керувати ними.

Вказане рішення набрало законної сили.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

До моменту звернення із заявою про позбавлення своєї племінниці дієздатності та встановлення над нею опіки вона була позбавлена батьківської турботи, стороннього догляду оскільки її мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батько є інвалідом 1 групи, котрий сам потребує стороннього догляду. Зважаючи на це, непорядні люди могли скористатися хворобливим станом моєї племінниці з метою оформлення на неї необхідних документів у банку для отримання грошових коштів (кредиту).

Частиною першою ст. 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Статтею 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою ст. 626 ЦК України, визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до положень частини четвертої ст. 67 ЦК України, позивач, як опікун ОСОБА_2 , зобов`язана вживати заходів щодо захисту її цивільних прав та інтересів.

Відповідно до частини другої ст. 225 ЦК України, позивач має право пред`явити позов про визнання вказаного вище правочину недійсним у зв`язку із тим, що на момент його вчинення ОСОБА_2 не була визнано недієздатною, однак у момент укладення договору перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними через стійкий психічний розлад (психічне захворювання).

Відповідно до ч. 1 ст. 45 ЦПК України, у випадках, встановлених законом, фізичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб та брати участь у цих справах.

Таким чином, вказаного договору кредиту ОСОБА_2 фактично не укладала, оспорюваний договір позивач вважає недійсним, оскільки останній укладений в супереч її волі та загальним засадам ЦК України. Єдиним вирішенням спірного питання є захист у судовому порядку, шляхом визнання вказаного кредитного договору недійсним, протиправним. Позивач вважає дії відповідача по укладанню спірного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим.

Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, тобто з моменту його державної реєстрації (ч. 1 ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 383 від 17 вересня 2020 року ОСОБА_2 , 1984 року народження, на момент укладання кредитного договору б/н від 06 грудня 2013 року виявляла ознаки психічного розладу, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Цією експертизою, призначеною за клопотанням сторони позивача при розгляді цієї цивільної справи, повністю підтверджено висновки експертного дослідження стосовно такого стану здоров`я ОСОБА_2 і призначення ОСОБА_1 опікуном недієздатної племінниці - ОСОБА_2 (інвалід II групи з дитинства), на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2015 року.

Саме через психічну хворобу рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2014 року у справі № 754/9591/14-ц ОСОБА_2 визнана недієздатною.

Цим рішенням підтверджено, що ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи саме з дитинства, отже на час укладення спірного договору вона вже була інвалідом і не дієздатною.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 Листопада 2009 року № 9 судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi (крім передбачених законом і договірних) домовленості i зобов`язання стосовно відповідача відносно договору, предмета спору, а відповідач не довів незаконність дій позивача. Твердження відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Не може суд прийняти до уваги позицію сторони відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити і визнати недійсним кредитний договір б/н від 06 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 і ПАТ комерційний банк «ПриватБанк», а також стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640 грн..

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 5, 12, 18, 30, 67, 203, 215, 216, 225, 236, 526, 530, 626, 628, 638 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір б/н від 06 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 і Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 640 грн..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 20 квітня 2021 року.

Суддя