УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 641/1728/20

провадження № 61-5315ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І. розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у складі колегії суддів Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Браташової Вікторії Іштванівни Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з скаргою на дії державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Браташової В. І. Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій просить визнати неправомірною відмову старшого державного виконавця Солом`янського районного ВДВС у місті Києві Браташової В. І. щодо утримання аліментів на користь ОСОБА_1 від продажу нерухомого майна ОСОБА_2 , зобов`язати старшого державного виконавця перерахувати заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням доходу боржника, отриманого ним від продажу нерухомого майна у 2017 році, зобов`язати старшого державного виконавця визначити заборгованість у розмірі 1/6 частини доходу боржника, отриманого ним від продажу нерухомого майна у 2017 році, а саме у розмірі 190 114,00 грн.

Скарга мотивована тим, що на виконанні Солом`янського районного ВДВС у місті Києві перебуває виконавчий лист № 641/10583/15-ц виданий Комінтернівським районним судом міста Харкова 12 січня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 аліментів на неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23 жовтня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття. ОСОБА_1 стало відомо, що 26 червня 2017 року ОСОБА_2 продав належну йому на праві приватної власності квартиру. Продаж зазначеної квартири було вчинено боржником за 1 140 684,00 грн. Посилаючись на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18-ц, вказує, що дохід отриманий ОСОБА_2 від продажу належної йому на праві приватної власності квартири має бути врахований при визначенні розміру аліментів у розмірі 1/6 частки, який становить 190 114,00 грн. Зазначає, що звернулась до Солом`янського районного ВДВС у місті Києві з заявою про перерахунок заборгованості ОСОБА_2 по сплаті за аліментними зобов`язаннями, однак листом від 24 лютого 2020 року № 38304 повідомлено, що заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів станом на 01 лютого 2020 року складає 0,02 грн. Також, державний виконавець зазначила, що отримання доходу від відчуження майна не є доходом у розумінні заробітку, який враховується під час розрахунку розміру аліментів.

Вважаючи такі дії старшого державного виконавця неправомірними, просила задовольнити скаргу.

Ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії державного виконавця Солом`янського районного ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Браташової В. І. щодо відмови в перерахунку аліментів.

Зобов`язано державного виконавця Солом`янського районного ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в провадженні якого знаходяться матеріали ВП № 49931924 здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з урахуванням доходу ОСОБА_2 , отриманого від продажу квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині скаргу залишено без задоволення.

Ухвала мотивована тим, що відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2020 року у справі № 234/15413/17, продаж особистого нерухомого майна заявника, право власності на яке ним було набуто внаслідок дарування є заробітком заявника, а тому на нього може бути звернуто стягнення за рішенням суду у межах виконавчого провадження, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» чітко встановлює заробіток/доход, як об`єкт, на який державним виконавцем може бути здійснено звернення стягнення на виконання рішення суду.

Щодо вимог в частині зобов`язання старшого державного визначити заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на неповнолітню дитину у розмірі 1/6 частини доходу боржника, отриманого ним від продажу нерухомого майна у 2017 році в сумі 190 114,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з ЗУ «Про виконавче провадження» перерахунок заборгованості зі сплати аліментів належить державному виконавцю і до повноважень суду не входить можливість зобов`язання державного виконавця визначити конкретний розмір коштів чи частки доходу, що підлягають врахуванню при визначенні розміру аліментів, що мають бути розраховані за рішенням суду.

Не погоджуючись з цією ухвалою ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Комінтернівського районного суду міста Харкова від 9 грудня 2020 року в частині задоволення скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця скасовано.

Постановлено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Браташової В. І. Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення скарги в частині визнання дій державного виконавця протиправними щодо відмови у перерахунку аліментів, оскільки відповідач отримав грошові кошти від продажу нерухомого майна в обмін на передачу покупцю право власності на це майно, отриманий ним дохід не є видом заробітку (доходу), з якого стягуються аліментні платежі, у розумінні Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів.

У березні 2021 року (згідно штемпеля на поштовому конверті) ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду, ухвалу суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Постанова суду апеляційної інстанції оскаржується щодо відмови у скарзі в частині, в якій її було задоволено судом першої інстанції.

Касаційна скарга подана в строк, передбачений у частині першій статті 390 ЦПК України та з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 760/4569/18, згідно з яким вживання терміну «дохід» у дужках після поняття «заробіток» може розумітися як визнання цих понять синонімами в контексті приписів цього Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб. Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів, не є вичерпним. Перелік видів доходів, які враховуються при визначені розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб є підзаконним нормативно-правовим актом, а тому тлумачення його положень має здійснюватися з урахуванням дійсного змісту норм закону, на розвиток та виконання якого він прийнятий.

Доходи від продажу нерухомого майна вважається доходом у розумінні підпункту в) 54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, також згідно статті 46 ЗУ «Про запобігання корупції» отримані (нараховані) доходи включаються в дані про вид доходу, джерело доходу та його розмір. Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку скасувавши ухвалу суду першої інстанції в задоволеній частині скарги, оскільки звуження змісту норм закону за допомогою підзаконних нормативно-правових актів неприпустимо, що в свою чергу призводить до порушення прав дитини.

ОСОБА_1 вважає, що апеляційний суд враховуючи фактичні обставини справи мав достатньо підстав для відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 758/10761/13-ц і застосувати правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 31 липня 2020 року у справі № 234/15413/17.

У відкритті касаційного провадження належить відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19) зроблено висновок, що «загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. З урахуванням вимог справедливості та розумності будь-який суб`єкт приватного права безумовно спрямовує на споживання лише такі доходи, які становлять безумовний приріст його майна (заробітна плата, гонорари, плата за надання послуг, доходи від процентів по депозитам, орендна плата тощо). Саме тому лише той дохід, який збільшує майно платника аліментів, якщо тільки він прямо не звільнений від цього Переліком видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, має враховуватись під час визначення розміру аліментів. Натомість, грошовий дохід, який є просто еквівалентом відчуженого платником аліментів майна, не повинен враховуватись під час визначення розміру аліментів. Виручення боржником грошових коштів від продажу нерухомого майна, в обмін на передачу покупцю права власності на зазначене нерухоме майно, не має наслідком отримання доходу платником аліментів, а є грошовим еквівалентом вартості цього майна до його продажу та не є видом заробітку (доходу), з якого стягуються аліментні платежі, у розумінні Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів».

У вказаній постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду також відступив від висновку Верховного Суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2020 року у справі № 234/15413/17 (провадження № 61-1685св20).

Встановивши, що отримані ОСОБА_2 кошти від продажу майна у розумінні положень статті 81, частини першої статті 195 СК України та пункту 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів не є доходом платника аліментів, а є грошовим еквівалентом майна, що належало йому до продажу, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував ухвалу суду першої інстанції, постановлену з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, і постановив нове рішення про відмову у задоволенні скарги в частині визнання протиправними дії державного виконавця щодо відмови в перерахунку аліментів.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у складі колегії суддів Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П. у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Браташової Вікторії Іштванівни Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), боржник - ОСОБА_2 .

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Крат