Справа № 175/4148/20
Провадження № 2/175/1191/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

14 квітня 2021 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Іщенко Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, Відділ у Дніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив суд постановити рішення, яким визнати Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02 лютого 2016 року зареєстрований в реєстрі за №21, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. - недійсним та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер :02:009:0006 з закриттям розділу та реєстраційної справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номером об`єкта нерухомого майна: 14, номером запису про право власності: 13092688 від 02 лютого 2016 року, а також стягнути судові витрати з відповідача.

Протоколом автоматичного розподілу справ між суддями «Д-3» від 18 листопада 2020 року вищевказану цивільну справу розподілено на суддю Озерянську Ж.М. (а.с.33).

Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року по даній справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 26 січня 2021 року на 15:00 год. (а.с.39).

Ухвалою суду від 03 березня 2021 року було закрито підготовче судове засідання та призначено цивільну справу до судового розгляду на 14 квітня 2021 року на 11:00 год. (а.с.87).

Адвокат позивача Завгородній О.М., який діє на підставі договору про надання професійної правничої допомоги за довіреністю, надав до канцелярії суду клопотання, в якому просив суд розглядати справу без його участі та участі позивача ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на обставини, зазначені в позові та просили їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували (а.с.87).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими відправленнями, що повернулися до суду як не вручені у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с.61, 82)), а тому зі згоди адвоката позивача та позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Відзив на позов від відповідача до суду не надходив.

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М. у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду копію нотаріальної справи по посвідченню оспорюваного договору (а.с.62-69).

Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області відділ у Дніпровському районі надав суду пояснення по справі, та просив врахувати пояснення при прийнятті рішення по справі згідно з нормами чинного законодавства (а.с.70-72, 75-77).

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Встановлено, що 30 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений Договір дарування земельної ділянки серії ВВВ №097413, площею 0,1045 кв.м. призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівельних споруд, кадастровий номер :02:009:0006, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12). У встановленому законом порядку, вищевказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Юрченко Л.Л. та зареєстрований в реєстрі за №6832. 17 травня 2004 року ОСОБА_1 отримав Державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку серії ДП №118280 на підставі договору дарування земельної ділянки №6832 від 30 грудня 2003 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності №51 (а.с.11). На зазначеній земельній ділянці ОСОБА_1 у 2008 році побудував житловий будинок, де до теперішнього часу мешкає разом зі своєю родиною. 25 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Центру надання адміністративних послуг (ЦНАП), а саме до Вілліду Дніпровського району Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, щодо зміни назви вулиці та перейменування назви смт., однак 13 грудня 2019 року отримав у ЦНАП рішення №РВ-019 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, а саме Державний кадастровий реєстратор Антонюк А.О. зазначила, що відповідно до відомостей Державного земельного кадастру та відомостей, які надійшли з Реєстру речових прав, власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с.14). Вищевказане рішення №РВ-019 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру містило додаток, а саме протокол проведення перевірки електронного документу №019 (а.с.16), в якому наявний висновок щодо перевірки електронного документу, де зазначено, що підставою для виникнення права власності у ОСОБА_2 є договір купівлі-продажу №21 від 02 лютого 2016 року (а.с.17), інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна реєстраційний номер об`єкта 14 від 02 лютого 2016 року (а.с.18).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 655 ЦК України, передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Статтею 41 Конституції України, встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений.

Згідно ст. 317, 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

У Постанові Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі за № 6-605цс16 (щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу) висловлена правова позиція, згідно із якою: «правом оспорювання правочину і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб, «як заінтересовані особи» (ст. 25, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила ст. 15, 16 ЦК України, а також ст. 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язків елемент конкретного суб`єктивного права як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права...», «Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою своїх прав».

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

При цьому згідно з положеннями ст.4 ЦК України до актів цивільного законодавства віднесені також інші Закони України та постанови Кабінетів України, акти інших органів державної влади.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, оспорюваний правочин, а саме договір купівлі-продажу земельної ділянки №21 від 02 лютого 2016 року з кадастровим номером :02:009:0006, посвідчувався приватним нотаріусом Вербою В.М. на підставі Державного акту на земельну ділянку серії ЯБ №286448 від 09 червня 2008 року, який відповідно до відомостей з Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право власності постійного користування землею, договорів оренди земельних ділянок - відсутній та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-016 від 06 січня 2016 року, який не видавався, тому вищевказаний договір порушує права позивача на право власності на нерухоме майно.

Також, судом встановлено, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчужень об`єктів нерухомого майна №199102738, об`єкт оспорюваного нерухомого майна за реєстраційним номером №14, земельна ділянка з кадастровим номером :02:009:0006, площею 0,117 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , власником є ОСОБА_2 , однак відповідно до Книги записів реєстрації державних актів права власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, зареєстровано державний акт право власності на земельну ділянку ДП 118280 від 17 травня 2004 року, реєстраційний номер 51, площею 0,1045 га. з кадастровим номером :02:009:0006 зареєстроване на ім`я позивача ОСОБА_1 , а отже на підставі вищевикладеного, на підставі встановлених судом обставини справи, суд приходить до висновку, що земельні ділянки позивача та відповідача по справі мають однаковий кадастровий номер, а саме: :02:009:0006, однак знаходяться за різними адресами та мають різну площу, що є неприпустимим. Так як реєстр земельних ділянок відносився до органів Держгеокадастру, а відповідно і площа земельної ділянки не може змінюватися без реєстрації змін площі в органах Держгеокадастру.

Крім того, згідно відповіді Обухівської селищної ради від 05 листопада 2020 року ,в облікових даних Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, земельній ділянці зареєстрованій за відповідачем ОСОБА_2 , яка розташована за адресою АДРЕСА_3 , поштова адреса не присвоювалась (а.с.30).

Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що документи, які були надані приватному нотаріусу ОСОБА_4 для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки №21 від 02 лютого 2016 року, не мають юридичної сили та на підставі встановлених судом обставин справи ,позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020р.) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Водночас суд зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. по справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Суд вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 повинно бути стягнуто сплачений позивачем судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 317, 321 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та керуючись ст. 4, 12, 13, 76-81, 95, 263-265 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, Відділ у Дніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02 лютого 2016 року зареєстрований в реєстрі за №21, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. (площею 0,117 га передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівельних споруд кадастровий номер :02:009:0006, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ) укладений 02 лютого 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 - недійсним.

Скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень (запис) від 02 лютого 2016 року, номер запису про право власності №13092688 (дата та час державної реєстрації 02 лютого 2016 року), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №14 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку загальною площею 0,117 га передану для будівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка проведена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн.80 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Озерянська Ж.М.