19.04.2021 Справа № 756/3023/21
Унікальний номер 756/3023/21
Провадження номер 2/756/3512/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретар судового засідання - Михнюк В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення, зняття з реєстрації та виселення,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача, якому просить суд: визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , зняти його реєстрації та виселити.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 05 вересня 1997 року між сторонами зареєстровано шлюб. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач проживає разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що відповідач не бажає приймати участь у сплаті житлово-комунальних послуг, веде аморальний спосіб життя, вживає алкогольні напої і наводить поганий приклад своїм дітям. У нього в м. Києві є ще дві сестри і він має можливість переїхати до них, проте він не бажає цього робити і обґрунтовує тим, що він в цій квартирі зареєстрований і не бажає нікуди виїжджати. З цих підстав позивач просила суд позов задовольнити.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 лютого 2021 року справу передано головуючому судді Шролик І.С.

Ухвалою суду від 26 лютого 2021 року відкрито спрощене провадження по справі та призначено до розгляду.

26 березня 2021 року на адресу суду через засоби поштового зв`язку надійшов від відповідача відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування поданого відзиву відповідач зазначає, що право на проживання у спірній квартирі ним набуте після укладання шлюбу з позивачем з 05 вересня 1997 року. Зареєструвався в квартирі 07 квітня 1998 року, в квартирі проживає разом з позивачем 24 роки. За час спільного проживання мають двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які зареєстровані та проживають у спірній квартирі. Після прийняття рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 листопада 2018 року про розірвання шлюбу продовжують проживати разом з позивачем однією сім`єю у вищевказаній квартирі, ведуть спільне господарство та виховують дітей.

Вказує, що тривалий час працював в органах поліції охорони м. Києва, старшиною Святошинського районного відділу поліції у м. Києві. Наказом начальника управління поліції охорони у м. Києві № 245/0 від 25 серпня 2016 року був звільнений зі служби поліції через хворобу, вислуга років станом на 25 серпня 2016 року складає більше 22 років. За лікарським свідоцтвом має чисельні вікові захворювання. Комісією встановлено, що дані захворювання пов`язані з проходженням служби органах внутрішніх справ. Окрім того, стоїть на обліку у КП «Консультативно-діагностичному центрі Оболонського району м. Києва у ендокринолога як інсулінозалежний, потребує щоденного підшкірного введення препаратів інсуліну. На даний час є пенсіонером МВС. Зазначає, спірна квартира є єдиним житлом, іншого місця проживання не має та у власності не має жодного нерухомого майна.

Також вказує, що після того я почав хворіти і після звільнення з роботи став непотрібним для позивача, а тому остання бажає виселити його з квартири. Твердження позивача про те, що він вживає алкогольні напої спростовує тим, що не вживає спиртні напої, оскільки їх вживання є несумісними з його хворобами і може призвести до летального випадку.

У своєму відзиві відповідач зазначає, що після звільнення з органів поліції продовжив працювати в якості цивільної особи на посаді доглядача логістики Святошинського районного відділу та наказом начальника управління поліції охорони в місті Києві № 402о/с від 04 грудня 2018 року був звільнений за власним бажанням. На даний час працює інкасатором у ТОВ "СІТ СЕКЮРИТІ". За місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 зберігається належний йому дозвіл на зброю - мисливську рушницю ТОС - БН та пістолет "ПМТ" калібр 9 мм. Тобто, дана адреса обліковується в органах внутрішніх справ, як адреса де зберігається зброя.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялось судом належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до канцелярії суду заяву про відкладення розгляду справи враховуючи карантинні обмеження.

В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

За таких обставин, враховуючи що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, з метою дотримання розумного строку розгляду справи, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів, без участі належно сповіщених сторін та їх представників.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд вважає, що в задоволені позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 вересня 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений шлюб відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району міста Києва, про що зроблено актовий запис № 1194. (а.с. 10).

Від спільного шлюбу мають двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 листопада 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. (а.с. 14-15).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 лютого 1994 року, квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та ОСОБА_1 в річних частинах. (а. 12-13). Згідно свідоцтва про народження виданого на ім`я ОСОБА_1 в графі батьки вказано ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . (а.с. 11).

Як вбачається з паспорту серії НОМЕР_3 виданого 07 липня 1998 року Мінським РУ ГУ МВС України в місті Києві ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 з 07 квітня 1998 року.

Спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав у користуванні відповідачем належним на праві власності позивачу нерухомим майном - квартирою після припинення шлюбних відносин.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК Крим або органу місцевого самоврядування, посадових в службових осіб.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Тобто, припинення членства у сім`ї не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Статтею 25 Загальної декларації прав людини, прийнятою та проголошеною в резолюції 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 10 грудня 1948 року визначено, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини.

Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10).

Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Як встановлено судом з досліджених в судовому засіданні доказів, відповідач є колишнім чоловіком позивача ОСОБА_1 , в зареєстрованому шлюбі сторони перебували з 05 вересня 1997 року до 15 листопада 2018 року.

Оскільки відповідач на момент його реєстрації у квартирі перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем, тобто, був членом сім`ї власника (співвласника) квартири, факт розірвання шлюбу між сторонами не позбавляє його права користування вказаним приміщенням.

Виходячи з зазначених положень закону та встановлених обставин справи, ОСОБА_3 , як колишній член сім`ї власника квартири, зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з членами сім`ї власника. Відповідач не має іншого житла ані на праві власності, ані на праві користування.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи позивача про те, що вона, як власники майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права власності квартирою від відповідача, який не є членом її сім`ї, шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будь-який час, суд вважає необґрунтованими.

Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Разом з тим, суд враховує, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК УРСР не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач володіє іншим майном з правом користування, веде аморальний спосіб життя, що він зловживає спиртними напоями, а також будь-яких домовленостей між сторонами після розірвання шлюбу.

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, відповідач ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , безперервно, в період перебування у шлюбі і по теперішній час.

Суд також зважає на ту обставину, що згода на вселення відповідача була надана власником квартири позивачем, відповідач зареєстрований у квартирі після реєстрації шлюбу з позивачем, крім того, доказів самовільного вселення відповідача у приміщення та доказів оспорювання ними його права на проживання після його вселення не надано.

Таким чином, у відповідача, як колишнього чоловіка власника квартири, на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України виникло право користування чужим майном, а саме спірною квартирою (сервітутне право), тому припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України.

Відтак, підстави, передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України, для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відсутні.

Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК Української РСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Доказів, щодо систематичного порушення правил співжиття відповідачем, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу до нього суду не надано.Крім того, будь-яких доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач у вказаній квартирі був зареєстрований ще за час перебування у зареєстрованому шлюбі, як наслідок, вселився у квартиру на законних підставах, а також те, що він продовжує жити разом із позивачем та спільними дітьми, у зв`язку із чим, набув взаємних прав та обов`язків, що по своїй суті є сервітутом, щодо користування квартирою, а також, відсутністю доказів зі сторони позивача, що між сторонами відсутній спільний побут (акти, довідки уповноважених органів, тощо), суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивачів про те, що відповідач втратив право користування квартирою.

З огляду на відсутність належних та допустимих доказів, які би свідчили про триваючу антигромадську поведінку, систематичне порушення правил співжиття зі сторони відповідача, як і вчинення позивачу будь-яких заходів запобігання вчиненню таких дій, їх безрезультатності, суд вважає, що підстави для застосування наслідків, передбачених ст.116 ЖК УРСР також відсутні.

Наявність іншого житла у відповідача, де він може проживати, під час розгляду справи доведено не було.

Таким чином, доводи позивачів про те, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням є не обґрунтовані, оскільки відповідач набув право користування жилим приміщенням в установленому порядку, а тому слід виходити з того, що він на законних підставах має право користуватися жилим приміщенням і відповідно до зазначених правових норм має обґрунтовану презумпцію своїх прав. А відтак, позовні вимоги, направлені на позбавлення прав відповідача на користування житлом, могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Щодо позовних вимог про зобов`язання зняти відповідача з реєстрації, то суд дійшов висновку про те, що у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Оскільки, згідно зі статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації, а тому в цій частині позову також слід відмовити.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 258-268, 352-355 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 116, 156, 157 ЖК УРСР, ст.ст. 405, 406 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення, зняття з реєстрації та виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19 квітня 2021 року.

Суддя І.С. Шролик