ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: №22-ц/819/871/21 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Давиденко І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 листопада 2020 року, у складі судді Кузьміної О.І., у справі за позовом Херсонського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів матеріального забезпечення,

В С Т А Н О В И В :

30 вересня 2020 року Херсонський міський центр зайнятості звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь незаконно отриману ним допомогу по безробіттю за період з 17 квітня 2003 року по 09.10.2019 року в сумі 55 117,53 грн.

Позов обґрунтований наступним.

У Херсонському міському центрі зайнятості в періоди: з 17.01.2003 року по 14.05.2003 року; з 23.04.2009 року по 19.04.2010 року; з 24.06.2014 року по 30.03.2015 року; з 09.02.2016 року по 01.07.2016 року; з 26.01.2017 року по 14.02.2017 року; з 04.06.2018 року по 06.02.2019 року; з 14.08.2019 року по 28.08.2019 року; з 10.09.2019 року по 10.10.2019 року перебував на обліку як безробітний ОСОБА_1 та отримав матеріальне забезпечення в сумі 59042,23грн, з яких:

18,92грн отримані ОСОБА_1 як матеріальна допомога в період професійного навчання за період з 17.04.2003 року по 18.04.2003 року;

253,72грн отримані ним як допомога по безробіттю за період з 19.04.2003 року по 13.05.2003 року;

2619,56грн отримані ним як одноразова виплата допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності за період з 14.05.2003 року по 11.01.2004 року;

13572,97грн отримані ним як допомога по безробіттю за період з 23.04.2009 року по 17.04.2010 року;

8568,37грн отримані ним як допомога по безробіттю за період з 01.07.2014 року по 27.03.2015 року;

3223,43грн отримані ним як допомога по безробіттю за період з 16.02.2016 року по 13.05.2016 року;

497,14грн отримані ним як допомога по безробіттю за період з 02.02.2017 року по 13.02.2017 року;

26225,68грн отримані ним як допомога по безробіттю за період з 11.06.2018 року по 02.02.2019 року;

137,74грн отримані ним як допомога по безробіттю за період з 21.08.2019 року по 27.08.2019 року;

3924,70грн отримані ним як допомога по безробіттю за період з 17.09.2019 року по 09.10.2019 року.

У заяві від 17.01.2003 року (період №1) відповідач ОСОБА_1 проінформував, що в даний час не має заробітку та інших передбачених законодавством доходів, а також не отримує пенсію (пільгову, за віком, по інвалідності), передбачену законодавством, і не являється зайнятим відповідно до п.3 ст.1 Закону України "Про зайнятість населення" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин). У разі змін зобов`язувався протягом трьох днів сповістити про це службу зайнятості.

У заяві від 23.04.2009 року (період №2) ОСОБА_1 проінформував, що в даний час не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, пенсію не отримує, не має права на пенсію за віком, на пільгових умовах та на пенсію за вислугою років.

У заявах від 24.06.2014 року (період №3), 09.02.2016 року (період №4), 26.01.2017 року (період №5), 04.06.2018 року (період №6), 14.08.2019 року (період №7), 10.09.2019 року (період №8) щодо надання (поновленню) статусу безробітного ОСОБА_1 зазначив, що не є суб`єктом підприємницької діяльності. Також у зазначених заявах безробітний ознайомлений під особистий підпис з правами та обов`язками, що визначені законами України "Про зайнятість населення" та "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

На момент реєстрації та у період перебування в центрі зайнятості відповідач відносився до зайнятого населення, оскільки був засновником та керівником Економіко-правової приватної фірми "КОНУС" та про зазначені обставини, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення, центр зайнятості не повідомив.

Нормативно-правові акти, які регулюють взаємовідносини з центром зайнятості з моменту першого звернення до центру зайнятості відповідача змінювалися, однак кожний з них відносив дану категорію осіб до зайнятого населення. Таким чином, в період:

з 17.04.2003 року по 11.01.2004 року;

з 23.04.2009 року по 17.04.2010 року;

з 01.07.2014 року по 27.03.2015 року;

з 16.02.2016 року по 13.05.2016 року;

з 02.02.2017 року по 13.02.2017 року;

з 11.06.2018 року по 02.02.2019 року;

з 21.08.2019 року по 27.08.2019 року;

з 17.09.2019 року по 09.10.2019 року

він отримав допомогу по безробіттю, на яку не мав права згідно чинного законодавства, що заподіяло майнову шкоду центру зайнятості.

Частина коштів, що підлягають поверненню, в сумі 3924,70грн за період з 17.09.2019 року по 09.10.2019 рік були утримані Херсонським міським центром зайнятості з відомостей виплат допомоги по безробіттю.

Залишок коштів, які повинен повернути ОСОБА_1 , становить 55117,53грн.

Листами з рекомендованою кореспонденцією відповідачу направлено претензії про відшкодування матеріальної шкоди та запропоновано добровільно повернути кошти Херсонському міському центру зайнятості, однак листи повернулися з відміткою "за закінченим терміну зберігання".

У зв`язку з чим, посилаючись, зокрема, на положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", позивач просить стягнути з відповідача незаконно отриману ним допомогу по безробіттю за вказані періоди в сумі 55 117,53 грн.

Ухвалою суду від 16.10.2020 року було відкрито провадження у справі й постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін; справу призначено до розгляду на 18.11.2020 року о 09-25 год (а.с.63).

Відповідачем не надано відзив на вказану позовну заяву.

Судова повістка направлялася судом на адресу відповідача, але повернулася з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с.73).

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18 листопада 2020 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 22.02.2021 року про виправлення описки, позов було задоволено, з відповідача на користь позивача було стягнуто грошові кошти в сумі 55117,53грн та судові витрати в розмірі 2102,00грн.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.02.2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 22.02.2021 року про виправлення описки, строк для подачі заяви про перегляд вказаного заочного рішення відповідачу було поновлено, а саму заяву про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення відповідачем подана апеляційна скарга, в якій він просить його скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому скаржник послався на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, зазначив, що судом залишено поза увагою те, що із долучених до апеляційної скарги доказів вбачається, що він фактично не був зайнятим, не відносився до зайнятого населення, до осіб, що забезпечують себе роботою самостійно, не займався підприємницькою діяльністю і не був фізичною особою-підприємцем, не був керівником приватного підприємства, не керував діяльністю приватного підприємства в інших формах в усі періоди, коли був зареєстрованим безробітним в Суворовському районному центрі зайнятості і в Херсонському міському центрі зайнятості і мав статус безробітного. Суд також залишив поза увагою й положення ст.4 Закону України "Про зайнятість населення", відповідно до якого обов`язковою умовою для визнання особи зайнятою є отримання доходу від будь-якої праці.

Також вказав, що суд не звернув увагу й на те, що у переліку документів, які подаються для реєстрації безробітних, не міститься інформація про необхідність подання документів на підтвердження засновництва або керівництва юридичною особою. Крім того, позивачем не доведено, яким чином "засновник і керівник" відноситься до зайнятого населення.

Також зазначив, що суд не врахував і того, що у справі не встановлено факту того, що в усі періоди №1 8 відповідач був директором ЕППФ "КОНУС", хоча для цього достатньо прочитати записи в його трудовій книжці, яка для того і подається при реєстрації безробітних. При цьому зазначив, що інформація з ЄДРЮОФОПГО немає відомостей про періоди, в які він був керівником, а в які не був керівником. Відповідна інформація по кожному звільненню і прийому на роботу керівника не вносилася власником в ЄДРЮОФОПГО. Але в кожний з періодів №1 8 він не був найманим працівником, не був директором, не був керівником та не відносився ні до яких інших категорій зайнятого населення.

Також вказав на необгрутованість посилання суду на п.3 ст.36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Також зазначив, що поза увагою суду залишилось і те, що Закон України "Про зайнятість населення" від 01.03.1991 року, який діяв у періоди №1 2, взагалі не визначає ніяких обов`язків безробітних. А Закон України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 року, вказуючи про обов`язки безробітних (ст.44) та про припинення реєстрації безробітного (ст.45), не містить наслідки цього у виді стягнення коштів. Крім того, позивачем не доведено подання відповідачем недостовірних даних та документів (п.8 ст.45).

Також вказав, що суд не встановив чи є позивач належним позивачем, а також зазначив про те, що до спірних правовідносин необхідно застосувати строки позовної давності.

У своєму відзиві Херсонський міський центр зайнятості просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 листопада 2020 року без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Первісно до Суворовського районного центру зайнятості м. Херсона звернувся 17.01.2003 року відповідач ОСОБА_1 . Пізніше він з відповідними заявами звертався до Херсонського міського центру зайнятості.

У заяві від 17.01.2003 року (період №1) відповідач ОСОБА_1 проінформував, що в даний час не має заробітку та інших передбачених законодавством доходів, а також не отримує пенсію (пільгову, за віком, по інвалідності), передбачену законодавством, і не являється зайнятим відповідно до п.3 ст.1 Закону України "Про зайнятість населення" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин). У разі змін зобов`язувався протягом трьох днів сповістити про це службу зайнятості (а.с.17).

У заяві від 23.04.2009 року (період №2) ОСОБА_1 проінформував, що в даний час не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, пенсію не отримує, не має права на пенсію за віком, на пільгових умовах та на пенсію за вислугою років (а.с.18).

У заявах від 24.06.2014 року (період №3), 09.02.2016 року (період №4), 26.01.2017 року (період №5), 04.06.2018 року (період №6), 14.08.2019 року (період №7), 10.09.2019 року (період №8) щодо надання (поновленню) статусу безробітного ОСОБА_1 зазначив, що не є суб`єктом підприємницької діяльності. Також у зазначених заявах безробітний ознайомлений під особистий підпис з правами та обов`язками, що визначені законами України "Про зайнятість населення" та "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (а.с.20-25).

Відповідно до наказів у Херсонському міському центрі зайнятості в періоди: з 17.01.2003 року по 14.05.2003 року; з 23.04.2009 року по 19.04.2010 року; з 24.06.2014 року по 30.03.2015 року; з 09.02.2016 року по 01.07.2016 року; з 26.01.2017 року по 14.02.2017 року; з 04.06.2018 року; з 14.08.2019 року; з 10.09.2019 року по 10.10.2019 року відповідач перебував на обліку як безробітний та отримав матеріальне забезпечення в сумі 59042,23грн (а.с.26-34).

Відповідно до Виписки з ЄДРЮОФОП Економіко-правова приватна фірма "Конус" (ЕППФ "Конус") є юридичною особою, приватним підприємством, ідентифікаційний код юридичної особи: 24750438; розмір статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) становить 50000,00грн; засновником та кінцевим бенефіціарним власником є ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ); він же є керівником та єдиною особою, яка може вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо; види діяльності: консультування з питань комерційної діяльності й керування (основний); надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; надання інших інформаційних послуг, н.в.і.; інші види роздрібної торгівлі тощо; дата державної реєстрації: 08.04.1997р (а.с.35-36).

Відповідно до відповіді виконавчого комітету Херсонської міської ради на лист Херсонського міського центру зайнятості повідомлено, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та даних відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 значиться керівником економіко-правової приватної фірми "Конус" з 08.04.1997року по теперішній час (а.с.37).

За результатами перевірки складено Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення №172/р-3 від 21.10.2019 року (а.с.38).

Відповідно до вказаного Акту встановлено, що ОСОБА_1 є засновником та керівником підприємства Економіко-правової приватної фірми "Конус", таким він був і на момент реєстрації в центрі зайнятості, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Дата державної реєстрації підприємства 08.04.1997 року. Станом на 15.10.2019 року знаходиться в стані припинення.

Отже, установлені обставини у справі свідчать про те, що на момент реєстрації в Суворовському районному центрі зайнятості в м. Херсоні та протягом усього часу отримання допомоги по безробіттю відповідач був засновником, керівником та підписантом Економіко-правової приватної фірми "Конус".

Згідно з Відомостями виплат матеріального забезпечення відповідачу було виплачено: у травні-червні 2003 року 2892,20грн (а.с.55); з травня 2009 року по травень 2010 року 13572,97грн (а.с.56); з серпня 2014 року по квітень 2015 року 8568,37грн (а.с.57); з березня по червень 2016 року 3223,43грн (а.с.58); у лютому 2017 року 497,14грн (а.с.59); з червня 2018 року по лютий 2019 року 26225,68грн (а.с.60);у вересні 2019 року 137,74грн (а.с.61). Тобто всього виплачено 55117,53грн.

Вказана сума виплати матеріального забезпечення підтверджена також Розрахунком суми позову в порядку ст.36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (а.с.63).

Наказом центру зайнятості від 17.12.2019 року №100 відповідно до ст.36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" прийнято рішення про повернення ОСОБА_1 коштів, отриманих як допомога по безробіттю в сумі 2892,20грн, з яких: 18,92грн отримані ОСОБА_1 як матеріальна допомога в період професійного навчання за період з 17.04.2003 року по 18.04.2003 року; 253,72грн отримані ОСОБА_1 як допомога по безробіттю за період з 19.04.2003 року по 13.05.2003 року; 2619,56грн отримані ОСОБА_1 як одноразова виплата допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності за період з 14.05.2003 року по 11.01.2004 року (а.с.39).

Аналогічні накази щодо відповідача про повернення решти коштів видано 06 та 07.11.2019 року (а.с.40-46).

Частина коштів, що підлягають поверненню сумі 3924,70грн за період з 17.09.2019 року по 09.10.2019 року були утримані Херсонським міським центром зайнятості з відомостей виплат допомоги по безробіттю. Залишок коштів, які повинен повернути ОСОБА_1 , становить 55117,53грн.

Листами з рекомендованою кореспонденцією ОСОБА_1 направлено претензії про відшкодування матеріальної шкоди від 08.11.2019р. № 2120/06/4013/19 та від 18.12.2019 року № 2120/06/4493/19 запропоновано добровільно повернути кошти Херсонському міському центру зайнятості. Зазначені листи повернулися з відміткою за закінченим терміном зберігання. Повторно аналогічний лист-претензію від 09.04.2020 року за вих. № 2120/06/1177/20 направлявся ОСОБА_1 звичайною кореспонденцією.

Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи вказані положення закону, апеляційний суд вважає, що у справі відсутні поважні причини неподання скаржником у встановлений строк доказів, долучених до апеляційної скарги, у зв`язку з чим на підставі ч.8 ст.83 ЦПК України ухвалив до розгляду їх не приймати.

Таким чином, при апеляційному розгляді до матеріалів справи не були прийняті до розгляду:

рішення власника по кадрових питаннях ЕППФ "Конус" за період 2002-2019 роки, відповідно до яких власник підприємства ОСОБА_1 у вказаний період неодноразова приймав себе на роботу у підприємство ЕППФ "Конус" на посади директора чи бухгалтера та потім звільняв себе з роботи з вказаних посад;

копія трудової книжки відповідача;

Індивідуальні відомості про застраховану особу з Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 10.03.2020 року;

копія Свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 від 14.05.2003 року;

копія Свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 від 14.05.2003 року з записом №12935 від 14.04.2009 року про припинення підприємницької діяльності;

копія Статуту ЕППФ "Конус", довідка з ЕППФ "Конус" №1 від 17.03.2021 року про відсутність нарахувань і виплат дивідендів або інших доходів фізичній особі ОСОБА_1 .

Приймаючи таке рішення про неприйняття до розгляду вказаних доказів, суд апеляційної інстанції враховує те, що про розгляд справи 18.11.2020 року о 09-25 год відповідач вважається таким, що був повідомлений, відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, оскільки 11.11.2020 року у поштовому повідомленні на його ім`я було проставлено відмітку про відсутність адресата за вказаною адресою ( АДРЕСА_2 ), а саме за адресою, яка зазначена у позовній заяві, а також у його ж заяві про перегляд заочного рішення, його клопотанні на адресу суду від 20.01.2021 року про ознайомлення з матеріалами справи та в апеляційній скарзі. Також апеляційний суд враховує й те, що вказані докази ним не були долучені при поданні заяви про перегляд заочного рішення та при розгляді зазначеної заяви, хоча він мав досить часу для їх подання, адже з часу отримання ним поштою заочного рішення (19.12.2020 року), про що він сам зазначив у заяві про перегляд заочного рішення та до часу постановлення ухвали про залишення вказаної заяви без задоволення (22.02.2021 року) пройшло більше місяця. Крім того, апеляційний суд враховує й те, що відомості з трудової книжки відповідача у будь-якому випадку були позивачу відомі, а інші докази не впливають на правильність встановлених обставин у справі.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з положень ст.36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", Порядку надання допомоги по безробіттю, затвердженого наказом Мінпраці від 20.11.2000 року №307, враховував те, що відповідач значиться керівником економіко-правової приватної фірми "Конус" з 08.04.1997року по теперішній час та вважав, що допомога по безробіттю, виплачена ОСОБА_1 підлягає поверненню.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним по суті.

Статтею 2 Закону України "Про зайнятість населення" визначено, що безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про зайнятість населення" до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 45 Закону України "Про зайнятість населення" реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг.

Згідно із частиною першою статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" фонд має право перевіряти достовірність відомостей, поданих роботодавцем для отримання коштів фонду, дотримання порядку використання роботодавцем виділених йому коштів фонду та зупиняти виплати з фонду в разі відмови або перешкоджання з боку роботодавця у проведенні перевірки, виявлення фактів подання ним фонду недостовірних відомостей або порушення порядку використання роботодавцем коштів Фонду, стягувати відповідно до закону кошти фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою.

У частині другій статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Частиною третьою статті 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно п.6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, затвердженого наказом Мінпраці від 20.11.2000 року №307, якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати, у тому числі встановлені під час розслідування страхових випадків обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин.

У своїй постанові від 15.04.2020 року у справі № 756/16673/17 Верховний Суд висловив таку правову позицію:

"Відповідач не міг підпадати під категорію безробітного та отримувати допомогу з безробіття, оскільки як станом на день подання заяви про надання статусу безробітного, так і упродовж всього часу перебування на обліку і одержання допомоги був засновником та керівником юридичної особи, діяльність якої пов`язана із одержанням прибутку та у встановленому законом порядку не була припинена. Отже підстави для надання відповідачу статусу безробітного та призначення йому матеріальної допомоги були відсутні. Таким чином, установивши, що на день звернення до центру зайнятості ОСОБА_1 належав до категорії громадян, які самостійно забезпечують себе роботою, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що він не мав права на отримання статусу безробітного та, відповідно, на допомогу по безробіттю, а оскільки про цю обставину, яка є умовою для виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття, відповідач не повідомив, обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача усі здійснені виплати у розмірі 12 783,44грн".

Аналогічну позицію Верховний Суд висловив і в постанові від 04.10.2018 року у справі № 452/1710/16-ц.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, адже, як вбачає з встановлених обставин справи апеляційний суд, при зверненні із заявами про надання статусу безробітного відповідач не повідомив центр зайнятості про те, що він є єдиним власником, керівником та підписантом економіко-правової приватної фірми "Конус" з 08.04.1997 року, видами діяльності якої, зокрема, є консультування з питань комерційної діяльності й керування (основний); надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; надання інших інформаційних послуг, н.в.і.; роздрібна торгівля тощо. Відповідач не міг підпадати під категорію безробітного та отримувати допомогу з безробіття, оскільки як станом на день подання заяв про надання статусу безробітного, так і упродовж всього часу перебування на обліку і одержання допомоги був засновником та керівником юридичної особи, діяльність якої пов`язана із одержанням прибутку та у встановленому законом порядку не була припинена. Отже підстави для надання відповідачу статусу безробітного та призначення йому матеріальної допомоги були відсутні.

Таким чином, установивши, що на день звернення до центру зайнятості відповідач належав до категорії громадян, які самостійно забезпечують себе роботою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що він не мав права на отримання статусу безробітного та, відповідно, на допомогу по безробіттю, а оскільки про цю обставину, яка є умовою для виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття, відповідач не повідомив, то правомірно стягнув з відповідача на користь позивача усі здійснені виплати у розмірі 55 117,53 грн.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання скаржника на те, що він не відносився до зайнятого населення та до осіб, що забезпечують себе роботою самостійно, оскільки не отримував дохід, що він в кожний з періодів №1 8 він не був найманим працівником, не був директором, не був керівником. При цьому апеляційний суд виходить з того, що, як було зазначено вище, протягом всього часу з моменту створення економіко-правової приватної фірми "Конус" відповідач був її єдиним засновником, власником та підписантом, а в інформації з ЄДРЮОФОПГФ також значиться й керівником юридичної особи, діяльність якої пов`язана із одержанням прибутку та у встановленому законом порядку не була припинена. Він сам визнав у своїй скарзі, що відповідна інформація по кожному звільненню і прийому на роботу керівника не вносилася в ЄДРЮОФОПГО власником, тобто ним самим.

Також, підлягають відхиленню й посилання скаржника на відсутність у законі посилань на наслідки у виді стягнення коштів за порушення обов`язків безробітних, на відсутність таких обов`язків у Законі України "Про зайнятість населення" від 01.03.1991 року. При цьому суд апеляційної інстанції враховує те, що в оскаржувані періоди законодавство передбачало стягнення відповідних сум допомоги по безробіттю з винних осіб при незаконному її отриманні, зокрема при неподанні відомостей про обставини, що впливають на умови її виплати. Це і ст.36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", і п.6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, затвердженого наказом Мінпраці від 20.11.2000 року №307.

Також, слід залишити поза увагою й посилання скаржника на невстановлення судом належності позивача та необхідність застосування позовної давності. При цьому апеляційний суд враховує те, що позивач у цій справі є належним, до позову ним долучено Витяг з ЄДРЮОФОПГФ (а.с.6) станом на 21.12.2018 року, в якому наявні усі відомості щодо позивача. Також враховує й те, що відповідачем при розгляді справи в суді першої інстанції, при перегляді заочного рішення заяви (письмової чи усної) про застосування позовної давності подано не було. При цьому матеріали справи свідчать, що він мав усі можливості для цього, навіть якщо взяти до уваги те, що він подав 22.12.2020 року заяву про перегляд заочного рішення, в якій жодним чином не зазначив про застосування позовної давності, що він подав 20.01.2021 року до суду першої інстанції перед розглядом по суті його заяви про перегляд заочного рішення заяву на ознайомлення з матеріалам справи, в якій також про це жодним чином не зазначив. Та при самому розгляді заяви 22.02.2021 року також це питання не піднімав. А тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції вирішувати заяву відповідача про застосування позовної давності.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18 Велика Палата Верховного Суду з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, згідно з яким позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування позовної давності. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним в суді першої інстанції.

Отже, з цього приводу вирішальне значення має те, що відповідач у цій справі був належним чином повідомлений при розгляді справи в суді першої інстанції, а також при перегляді заочного рішення, мав достатньо часу та можливості для подання заяви про застосування позовної давності, але цього не зробив. А тому, як вже було зазначено, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції вирішувати заяву відповідача про застосування позовної давності.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 листопада 2020 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 20 квітня 2021 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська