МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-3676/11
Провадження № 22-ц/812/707/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2021 року, постановлену під головуванням судді Лагода А.А. в приміщенні того ж суду, у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2021 року боржник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса).

Скарга обґрунтована тим, що в 2020 році, після ознайомлення з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ним було виявлено, що на належне йому на праві приватної власності нерухоме майно було накладено арешт згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 31656902, виданий 15.03.2012 року державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Шийка Д.М. відповідно до відомостей про реєстрацію до 01.01.2013 року, єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 12276661, 15.03.2012 року реєстратор «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, все нерухоме майно.

З метою з`ясування даного питання та зняття арешту він звернувся до Заводського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (як правонаступника Заводського ВДВС Миколаївського міського управління юстиції згідно Наказу МЮ України № 3173/5 ви 16.10.2019 року).

Листом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 30 березня 2020 року № 39748/14.23-36/11 йому повідомлено, що у Заводському ВДВС міста Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області здійснювались виконавчі провадження № 31656902, № 43035371 з примусового виконання виконавчого листа, виданого по справі № 2-3676/2011 від 09 грудня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості.

В межах виконавчого провадження № 31656902 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 березня 2012 року.

27 грудня 2012 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.1 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

В 2014 році на примусове виконання до відділу повторно надійшов вищевказаний виконавчий документ та постановою державного виконавця від 23 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження за № 43035371.

06 листопада 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

До того ж повідомлено, що надати більш детальну інформацію унеможливлюється, оскільки у відповідності до п.п.2.5 Розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавця, затверджених наказом МЮ України № 1829/5 від 07.06.2017 року, виконавчі провадження передані до архіву знищуються за закінченням строків зберігання після передачі до архіву. Згідно Актів про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 04.01.2016 року та 02.01.2018 року та Розпорядження № 8 від 04.01.2016 року, 03.01.2018 року, вказані виконавчі провадження були знищені.

При цьому було повідомлено про неможливість зняття арешту та роз`яснено право на звернення за судовим захистом.

Тому в жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва із позовною заявою про зняття арешту з належного йому майна, що був накладений постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Шийка Д.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.03.2012р. , серія та номер 31656902.

Проте ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2021 року провадження по справі № 487/6141/20 за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з нерухомого майна, було закрито у зв`язку з тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд зазначив, що вимоги не можуть розглядатись у позовному провадженні, оскільки для захисту прав та охоронюваних законом інтересів передбачено інший спосіб захисту. Вказана ухвалу суду була опублікована у Єдиному державному реєстрі судових рішень 10 лютого 2021 року.

З огляду на це заявник вимушений повторно звернутись за судовим захистом вже в порядку Розділу VII ЦПК України.

Посилаючись на зазначені вище обставини, а також на невиконання державним виконавцем вимог ч.ч.1-2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІУ (в редакції станом на 01.12.2012 року), згідно яких державним виконавцем при закінченні виконавчого провадження повинно мало бути вирішено питання про зняття арешту з належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, що був накладений постановою державного виконавця від 15.03.2012 року в межах виконавчого провадження № 31656902, а також на те, що у нього відсутня будь-яка заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується довідкою від 02.10.2020 року № 6АРІ5J6ONN91PVGH, вважає, що відсутні підстави для продовження дії арешту його нерухомого майна. Проте, як 27 грудня 2012 року при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження та наявності підстав для зняття арешту, так і в 2020 році при його безпосередньому зверненні із заявою про зняття арешту з належного йому нерухомого майна, державним виконавцем було допущено бездіяльність, що полягає у вказаних протиправних діях.

За такого він фактично позбавлений можливості захистити свої права іншим чином, ніж звернутись за захистом своїх прав до суду із відповідною скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Просить суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту з його нерухомого майна та зобов`язати державного виконавця зняти арешт та заборону відчуження всього нерухомого майна, що належить скаржнику, накладені постановою державного виконавця Шийка Д.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.03.2012 року, серія та номер 31656902.

Також заявник просить визнати поважними причини пропуску та поновити строки на звернення до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця, посилаючись на те, що ним питання щодо зняття арешту вирішувалось у позовному провадженні (справа 487/6141/20), але ухвалою суду від 03.02.2021 року провадження по справі закрито у зв`язку із тим, що вказане питання не може вирішуватись в порядку позовного провадження, а має вирішуватись шляхом подання відповідної скарги на дії чи бездіяльність державного виконавця.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2021 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) - залишено без розгляду та повернуто заявнику.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій вказує, що вказана ухвала є незаконною та підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

В оскаржуваній ухвалі суд дійшов до висновку, що попереднє обрання не вірного способу захисту не є поважною підставою для поновлення пропущеного процесуального строку та не є об`єктивною, непереборною причиною такого пропуску.

Проте суд не взяв до уваги той факт, що постановою КМУ від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин, встановивши при цьому ряд обмежень, в тому числі і щодо перевезення пасажирів міським транспортом загального користування та прийом у державних органах та установах.

При цьому дію карантинних обмежень та проведення заходів карантинного характеру було неодноразово продовжено (постановами КМУ від 25.03.2020 року № 239; від 22.04.2020 року № 291; від 04.05.2020 року № 343;від 20.05.2020 року № 392; від 17.06.2020 року № 500; від 22.07.2020 року № 641; від 26.08.2020 року № 760; від 13.10.2020 року № 956; від 09.12.2020 року № 1236; від 17.02.2021 року № 104), в тому числі і до 30 квітня 2021 року включно, із запровадженням посилених карантинних заходів в період з 08 січня по 25 січня 2021 року (постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 р. № 1236).

Протягом всього часу проведення карантинних обмежень виникали неодноразові труднощі у зверненні до державного виконавця та отримання від останнього відповідної інформації. Крім того, виникають труднощі і у вчасному розгляді заяв громадян згідно вимог процесуального закону. Через велику кількість справ, що перебувають у провадженні районних судів та велику кількість посадових та службових осіб судів, що перебувають на лікарняних та у самоізоляції, дані строки не дотримуються. Розгляд справ триває набагато довше, аніж це передбачено вимогами цивільного процесуального закону нашої держави.

Дані обставини є загальновідомими та об`єктивними, жодним чином не залежачи від волевиявлення сторін судового розгляду.

Крім того, вказує, що судом не було враховано той факт, що даний арешт було накладено у зв`язку із примусовим виконанням виконавчого листа, виданого по справі № 2-3676/2011 від 09 грудня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості.

Проте, станом на 2020 рік дана заборгованість відсутня, жодних боргів перед ПАТ КБ «ПриватБанк» він не має, що підтверджується долученими письмовими доказами у справі.

Тобто наразі відсутні будь-які підстави для існування даного арешту його майна, відповідне не забезпечує захист прав стягувача.

Крім того, суд під час ухвалення оскаржуваного рішення не тільки пішов по шляху формалістичного пуризму, а ще й не врахував того, що фактично позбавляє його права на реальний та ефективний захист його законних прав та охоронюваних законом інтересів.

Положеннями частини 10 статті 10 ЦПК України передбачено заборону відмови у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Крім того, неможливість ефективного захисту його прав призвело до триваючого порушення його права власності та неможливості його захисту і поновлення.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Ухвала суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Залишаючи без розгляду та повертаючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що зі змісту скарги вбачається, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права щонайменше з листа Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 30.03.2020 року № 39748/14.23-36/11. При цьому до суду з позовом про зняття арешту по справі № 487/6141/20 звернувся 22.10.2020 року, тобто більше ніж через пів року. Попереднє обрання не вірного способу захисту не є поважною підставою для поновлення пропущеного процесуального строку та не є об`єктивною, непереборною причиною такого пропуску. Також судом першої інстанції зазначено, що на даний час могли змінитись обставини відносно виконавчого провадження та механізму зняття арешту.

Проаналізувавши зазначені обставини та положення ст. 126, ст. 447, ч.1 та ч.2 ст. 449 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявником пропущено десятиденний строк на оскарження бездіяльності державного виконавця без поважних причин, а тому скаргу слід залишити без розгляду та повернути заявнику.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Так, згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції»). Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» від 4.12.95 та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10.04.2003).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

Суд в оскаржуваній ухвалі правильно зазначив, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права щонайменше з листа Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 30.03.2020 року № 39748/14.23-36/11.

З метою поновлення своїх прав у жовтні 2020 року він звернувся до суду з позовом про зняття арешту (справа № 487/6141/20), але ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2021 року провадження у цій справі було закрито у зв`язку з тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки є інший встановлений законом порядок звернення за захистом своїх прав для боржника виконавчого провадження, а саме шляхом звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 24 березня 2021р. апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2021 року - без змін.

23 лютого 2021р. ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій також просив поновити строк для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Відповідно ч. 1 ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 449 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

В силу ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та обставини зазначені для поновлення такого строку є необґрунтованими, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові.

Залишаючи скаргу без розгляду та повертаючи її заявнику, суд виходив з того, що з позовом про зняття арешту заявник звернувся тільки 22.10.2020 року, тобто більше ніж через пів року після того, як дізнався про порушення його прав, а попереднє обрання не вірного способу захисту не є поважною підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.

Проте, відмовляючи в поновленні пропущеного строку для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, суд не врахував, що постановою КМУ від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин, встановивши при цьому ряд обмежень, в тому числі і щодо перевезення пасажирів міським транспортом загального користування та прийом у державних органах та установах.

При цьому дію карантинних обмежень та проведення заходів карантинного характеру було неодноразово продовжено (постановами КМУ від 25.03.2020 року № 239; від 22.04.2020 року № 291; від 04.05.2020 року № 343;від 20.05.2020 року № 392; від 17.06.2020 року № 500; від 22.07.2020 року № 641; від 26.08.2020 року № 760; від 13.10.2020 року № 956; від 09.12.2020 року № 1236; від 17.02.2021 року № 104), в тому числі і до 30 квітня 2021 року включно, із запровадженням посилених карантинних заходів в період з 08 січня по 25 січня 2021 року (постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 р. № 1236).

Законом України № 540-1Х від 30.03. 2020р. розділ Х11 "Прикінцеві положення" ЦПК України було доповнено пунктом 3 такого змісту:

"3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину".

Законом України № 731-1Х від 18.06.2020р. пункт 3 розділу Х11 "Прикінцеві положення" ЦПК України було викладено в наступній редакції:

«3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Враховуючи зазначені вище обставини справи та положення закону, а також те, що для ОСОБА_1 втрачена можливість звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна, не поновлення строку для звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, є проявом надмірного формалізму, яке поставило під загрозу сутність гарантованого йому Конвенцією права на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

З огляду на наведене, з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2021 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 22 квітня 2021 року.