12.04.2021 227/4631/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

12 квітня 2021 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі

Головуючого судді Левченка А.М.,

за участі

секретаря судового засідання Черкасової О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Добропільської міської ради Донецької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

24.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Добропільської міської ради Донецької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.

Свій позов обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 , з яким постійно проживав в АДРЕСА_1 . Після смерті батька залишилось спадкове майно, яке складається із зазначеного будинку та надвірними спорудами. Інших спадкоємців у батька не було. Мати позивача ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 11.05.2002 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але свідоцтво про право на спадщину не має можливості отримати, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок, у зв`язку з тим, що померлий батько за своє життя не оформив документи на збудований житловий будинок. Вважає, що має право на захист свого спадкового права за законом після померлого батька шляхом визнання права власності на спадковий житловий будинок в судовому порядку. У зв`язку з викладеним просить суд визнати за собою право власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 40,9кв.м., житловою площею 24,6 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: а-1 нежитлова прибудова, а-ганок, пг погреб, Б-1 літня кухня, В-1 сарай, Г вбиральня, Д-1 гараж, см - оглядова яма, И-1 навіс, №2 ворота, №3 огорожа, №4 огорожа, ІІ водопровід, І вимощення, К колодязь, а також на будівлі: б-1 тамбур, Ж-1 сарай, З-1 сарай, Л-1 літня кухня, які потребують введення в експлуатацію.

Відповідно до розпорядження Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08.12.2020 року №617, щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ (підстава: відрядження судді Кошлі А.О. до іншого суду), відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №227/4631/20, за підсумками якого головуючим суддею по справі призначено Левченка А.М.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з причин, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов.

Представник відповідача Добропільської міської ради Донецької області в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, місце та час судового розгляду.

Відповідно до ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що його батьком є ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , після його смерті залишилась спадщина у вигляді будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Родинні відносини позивача та ОСОБА_2 підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого на ім`я ОСОБА_1 07.09.1968 року Добропільським міським ЗАГС, актовий запис №1696 від 20.08.1968 року (а.с.8).

Батько позивача, ОСОБА_2 дійсно помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в матеріалах справи мається свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 03.10.1998 року, видане відділом реєстрації актів громадського стану м.Добропілля Донецької області, актовий запис №387 (а.с.6).

Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 20.03.1976 року, що видане Добропільським міським ЗАГС Донецької області, актовий запис №44, підтверджується, що мати позивача ОСОБА_3 також померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 46 років (а.с.7).

Відповідно до довідки колгоспу ім.Ватутіна Святогорівської сільради Добропільського району Сталінської області від 29.04.1955 року вбачається, що ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку була надана відповідна земельна ділянка (а.с.17).

ОСОБА_1 у позові зазначав, що його батько ОСОБА_2 у 1960 році збудував житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , після чого звертався до БТІ для його оформлення.

На підтвердження зазначеного, позивачем до матеріалів справи було долучено копію генерального плану (схема) домоволодіння по АДРЕСА_1 від 25.12.1960 року (а.с.19, 20).

Згідно довідки ТОВ «Добропільське БТІ» №1153 від 01.09.2020 року вбачається, що відповідно до архівних даних станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстроване. Інвентаризаційна справа розпочата 30.11.1960 року за заявою ОСОБА_2 з виготовленням технічного паспорта на житловий будинок. Правовстановлюючі документи за вказаною адресою відсутні (а.с.15).

В матеріалах справи мається копія домової книги для реєстрації громадян, які мешкають в будинку АДРЕСА_1 , відповідно до якої там були зареєстровані та проживали батько позивача ОСОБА_2 , сам позивач ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_3 (а.с.9-12).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 24 березня 1986 року та на день смерті разом з ним були зареєстровані син ОСОБА_1 , 1968р.н. з дружиною ОСОБА_4 , 1967р.н.(а.с.70).

Відповідно до довідки Добропільської державної нотаріальної контори №856/02-14 від 26.10.2020 року встановлено, що 11.05.2002 року після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , була відкрита спадкова справа №224/2002 року. Окрім сина спадкодавця ОСОБА_1 , інших спадкодавців першої черги не має. До складу спадкового майна входить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.14).

Згідно довідки Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області відділу у Добропільському районі №785/103-20 від 17.11.2020 року встановлено, що земельна ділянка розташована в АДРЕСА_1 віднесена до категорії земель житлової та громадської забудови, за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.22).

Таким чином в судовому засіданні встановлено, що померлому ОСОБА_2 за життя була виділена земельна ділянка для будівництва будинку, який він особисто збудував у 1960 році за адресою: АДРЕСА_1 та проживав там з дружиною та сином ОСОБА_1 .

Позивач 11.05.2002 року та 04.11.2020 року звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на спірний будинок, але постановою державного нотаріуса Другої добропільської, в.о. Добропільської державної нотаріальної контори Донецької області №881/02-31 від 04.11.2020 року було відмовлено, оскільки неможливо надати правовстановлюючий документ на спадковий житловий будинок (а.с.62, 81, 83).

Згідно довідки ТОВ «Добропільське бюро технічної інвентаризації» №1152 від 09.10.2020 року вбачається, що при обстежені домоволодіння АДРЕСА_1 , інженером бюро виявлено, що житловий будинок А-1, нежитлова прибудова а-1, погріб пг, літня кухня Б-1, сарай В-1, вбиральня Г, гараж Д-1 з оглядовою ямою см, душ Е, збудовані до 1992 року. Тимчасова будівля навіс И-1 збудовано в 2007 році без улаштування фундаменту. Зазначені будівлі не потребують введення в експлуатацію. А будівлі: тамбур б-1, сарай Ж-1, сарай З-1 2003 року будівництва, літня кухня Л-1 2007 року будівництва та потребують введення в експлуатацію (а.с.21).

Надаючи правову оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного.

У зв`язку з тим, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом, нотаріальною конторою не представляється можливим, суд вважає, що виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Разом з тим, аналізуючи норми цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що отримання свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов`язком спадкоємців, будь-які терміни для отримання свідоцтва чинним законодавством не встановлені, а його неотримання не позбавляє спадкоємців права на спадкове майно.

Суд враховує, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, та має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Також, суд приходить до висновку, що справу необхідно розглядати із застосуванням ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 3 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За змістом ч.ч.4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Тобто якщо спадщина була прийнята хоча б одним із спадкоємців до 1 січня 2004 року, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до абзацу 2, 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1540-06) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Як вбачається з доводів позивача в позовній заяві, він все життя мешкав разом з батьками за адресою: АДРЕСА_1 , тому, на момент смерті батька, а це 03.10.1998 року, позивач прийняв спадщину відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, що також підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Частиною 1 ст.549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У відповідності до ст.6 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), Захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом, зокрема шляхом : визнання цих прав.

Згідно ст.86 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) , право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність» (697-12), цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Як вбачається з приписів статті 19 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року N697-XII (далі за текстом Закон), громадяни мають право використовувати належне їм майно для ведення господарської та іншої не забороненої законом діяльності. Громадяни мають право передавати належне їм майно у тимчасове користування іншим громадянам, юридичним особам та державі. Громадяни мають право відчужувати належне їм майно. Умови і порядок відчуження національних, культурних та історичних цінностей встановлюються спеціальним законодавством України. Право приватної власності може бути передано у спадщину громадянам, юридичним особам, державі.

Статтею 48 Закону передбачено, що Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом або третейським судом.

Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом (ст.49 Закону).

Реєстрація права власності - це не виникнення самого права, а визнання і підтвердження такого права. Реєстрація права власності є похідною від встановленого факту виникнення, переходу або припинення права.

Суд також звертає увагу, що відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється, що оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року, і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 05 серпня 1992 року № 449, - до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У зв`язку з чим загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року.

Наказом Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року №95 затверджено новий порядок спрощеної процедури прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, де вп.3.1 вказано, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, збудовані до 05 серпня 1992 року,прийняттю в експлуатацію не підлягають і можуть бути зареєстровані як об`єкти права власності на підставі технічного паспорту. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно). За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

На підставі викладеного, суд вважає, що в судовому засіданні доведено позивачем неможливість оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тому визнання за позивачем права власності на спадкове майно є єдиним способом захисту його прав отримати спадщину.

Враховуючи той факт, що житловий будинок (А-1) за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними побудовами: нежитлова прибудова а-1, погріб пг, літня кухня Б-1, сарай В-1, вбиральня Г, гараж Д-1 з оглядовою ямою см, душ Е були побудовані спадкодавцем до 1992 року, що підтверджується довідкою ТОВ «Добропільське БТІ» №1152 від 09.10.2020 року(а.с.21) та характеристикою будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, яка мається в Технічному паспорті на будинок, виготовленому станом на 09.10.2020 року(а.с.24, 29), суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на вищезазначене нерухоме майно у порядку спадкування.

Що стосується господарських споруд: тамбур б-1, сарай Ж-1, сарай З-1, літня кухня Л-1 то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки зазначені споруди були збудовані у 2003 та 2007 роках та потребують обов`язковому введенню в експлуатацію.

Крім того на зазначені споруди не може бути визнано право власності саме в порядку спадкування, оскільки були збудовані після смерті ОСОБА_2 , тому фактично не можуть вважатись як спадкове майно.

Керуючись ст.ст.6,86,548,549 ЦК України РСР (в редакції 1963 року), ст.ст.19,48,49 Закону України «Про власність», ст.ст. 223, 247, 258, 265, 280 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Цивільний позов ОСОБА_1 до Добропільської міської ради Донецької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку А-1 площею 46 м. кв., нежитлової прибудови а-1 площею 10,6 м. кв., погрібу пг. площею 7,8 м. кв., літньої кухні Б-1 площею 20,1 м. кв., сараю В1 площею 6,9 кв. м, вбиральні Г площею 1,9 м. кв., гаражу Д-1 площею 20,9 кв. м. з оглядовою ямою 2,6 кв.м., душ Е площею 2,8 кв. м.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22 квітня 2021 року.

Суддя А.М. Левченко

12.04.2021