Провадження № 2/761/54/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Гриб Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

06 травня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним кредитний договір №32/П/32/2007-840 від 20.04.2007 року.

Вимоги обгрунтовані тим, що у грудні 2014 року позивач дізнався про наявність заборгованості за кредитним договором перед ПАТ КБ «Надра».

Як зазначає позивач, він ніколи не укладав кредитних договорів з ПАТ КБ «Надра» та не отримував кошти. Після отримання 06.04.2015 року копії кредитного договору позивач з`ясував що підписи схожі на його підпис, проте виконані не ним. А тому оскільки позивач вважає, що договір є недійсним, звернувся до суду з цим позовом.

В судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся до суду із заявою про слухання справи в його відсутність та зазначає що заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач представника в судове засідання не направив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив до суду не направив.

В той же час 06.07.2016 року до суду надійшли заперечення представника відповідача на заявлені вимоги в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог на тій підставі, що договір дійсно був укладений між сторонами. Крім того в забезпечення виконання зобов`язань був підписаний договір поруки між Банком та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність представників сторін.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснює, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Згідно з положеннями статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦПК України визначає підстави для визнання правочинів недійсними.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до положень статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 638 ЦК України визначає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із статтею 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до положень статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

В той же час згідно із ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як визначає стаття 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Як встановлено судом, 20.04.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №32/П/32/2007-840 за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 5 000,00 доларів США строком користування до 19.04.2009 року зі сплатою 16,99% річних.

Перед укладенням кредитного договору - 17.04.2007 року позивач заповнював Анкету-заяву на отримання кредиту в якій зазначено фактично основні умови договору - суму кредиту, відсотки за його користування та строк кредитування, засвідчував власним підписом копію паспорту. З чого можна зробити висновок що він мав намір отримати кредит.

Оскільки позивач заперечував факт підписання договору, ухвалою суду від 21.11.2017 року була призначена почеркознавча експертиза для встановлення чи належить підпис на кредитному договорі позивачу.

Висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 12.04.2018 року №25609/25610/17-32 не було надано відповіді на питання суду. Проте було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у кредитному договорі №32/П/32/2007-840 від 20.04.2007 року, який міститься на лицевій стороні 1-го аркуша в графі «Позичальник» - виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Ухвалою суду від 04.10.2018 року було призначено додаткову судову почеркознавчу експертизу.

Висновком експертів від 08.10.2019 року №22351/22352/19-32/27512/19-32 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 на другому та третьому аркушах кредитного договору №32/П/32/2007-840 від 20.04.2007 року в графах: «__Позичальник», «Позичальник__/ ОСОБА_1 » виконані ОСОБА_1 .

В судовому засіданні не було доведено належними та допустимими доказами що договір є неукладеним та кошти не надавались позивачу.

Крім того, факт укладення правочину - кредитного договору №32/П32/2007-840 від 20.04.2007 року та існування заборгованості підтверджується листом Банку від 17.01.2015 року з якого також вбачається, що зобов`язання за Договором частково виконувались та кошти повертались.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20.04.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як Поручителями, були укладені Договори поруки.

Суду не надано доказів що поручителі звертались до суду з позовними вимогами про визнання договорів поруки недійсними та вони були визнані недійсними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, так як в судовому засідання не доведено належними та допустимими доказами що позивач не підписував договір, враховуючи що за договором проводились частково оплати, виконання зобов`язань було забезпечено порукою, яка не визнана рішеннями судів недійсною, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 доПублічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Г.Притула