Справа №278/3382/20
Провадження № 2/293/493/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2021 рокусмт.Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого-судді Лось Л.В.

за участю секретаря судового засідання Ничипорук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Черняхів справу за позовом Департаменту національної поліції

до ОСОБА_1

про стягнення 10807,28 грн виплаченої заробітної плати за час фактичного прогулу

Процесуальні дії по справі.

Департамент патрульної поліції звернувся з позовом до ОСОБА_1 , за змістом якого просить стягнути з ОСОБА_1 суму в розмірі 10807 грн 28 коп виплачених коштів за час прогулу.

Ухвалою від 25.01.2021 суд позовну заяву Департаменту патрульної поліції залишив без руху та надав позивачу строк для усунення виявлених недоліків.

Ухвалою від 18.02.2021 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. Постановив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд спарви по суті суд призначив на 15.03.2021.

Ухвалою від 15.03.2021 суд вілклав розгляд справи по суті на 05.04.2021.

Ухвалою від 05.04.2021, що у порядку ч.5 ст. 259 ЦПК України занесена до протоколу судового засідання від 05.04.2021, суд відклав розгляд спарви по суті на 19.04.2021.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що до відповідача за результатами службової перевірки застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби у поліції.

Підставою для службової перерірки та накладення дисциплінарного стягнення на відповідача послугував факт відсутності ОСОБА_1 на службі у період з 10.07.2020 по 28.08.2020.

Позивач доводить, що за період з 10.07.2020 по 28.08.2020 під час фактичної відсутності відповідача через прогул відповідачу безпідставно виплачено грошове забезпечення у розмірі 10807,028 грн.

Вказує, що на вимогу надіслану відповідачу 12.09.2020 про добровільне повернення вказаних коштів відповідач відповіді не надав та коштів не повернув.

Як на правову підставу заявлених позовних вимог позивач зсилається на норми ст.ст.22, 1212 ЦК України.

Позивач повноважного предстанвика у судове засідання не направив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. 15.04.2021 на адресу суду від представника позивача надійшла заява, у якій останній просив здійснювати розгляд справи без участі позивача (а.с. 119-120).

Відповідач у судові засідання не з`являвся, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації.

Згідно п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо адреси сторони судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Однакна адресу суду повернулись матеріали позовної заяви, ухвала від 18.02.2021 та судові повістка, що направлялись відповідачу з відміткою поштового відділення про неможливість врученння поштового відправлення у зв"зку з тим, що "адресат відсутній за вказаною адресою".

Крім того відповідач додатково про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

За приписами ч.11 ст. 128 ЦПК УКраїни, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повіджомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307/16 - учасник справи, що повідомлявся за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, ухилявся від отримання судової повістки, тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду.

Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином з урахуванням положень ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріали справи містять достатньо даних і доказів для вирішення справи по суті за відсутності сторін.

У ході розгляду справи, суд у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.12 ЦПК України, створив сторонам всі умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ст. 259 Цивільного процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих до суду.

У судовому засіданні від 19.04.2021 відповідно до ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд підписав вступну та резолютивну частину рішення суду.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Наказом Управління патрульної поліції у місті Києві № 333 від 28.07.2020 "Про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії" призначено службове розслідування щодо перевірки встановлення можливого порушення службової дисципліни поліцейським взводу № 2 кавалерійської роти батальйону тактико -оперативного реагування старшим сержантом поліції ОСОБА_1 (відповідачем), що виразилось у відсутності на службі у період з 18.03.2020 по 09.07.2020 (а.с. 87 зворотня сторона-88).

26.08.2020 начальником Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції затверджено висновок службового розслідування за фактом можливого порушення службової дисципліни поліцейським взводу № 2 кавалерійської роти батальйону тактик -оперативного реагуванняуправління патрульної поліції у м.Києві Депратаменту патрульної поліції старшим сержантом поліції ОСОБА_1 , що виразилось у не виході на службу без поважних причин у період з 18.03.2020 по 28.08.2020 (а.с. 71-77).

Відповідно до даного висновку, зокрема, встановлено факт відсутності ОСОБА_1 на службі без поважних причин: 10.07.2020, 11.07.2020, 14.07.2020, 15.07.2020, 18.07.2020, 19.07.2020, 22.07.2020, 23.07.2020, 26.07.2020, 27.07.2020, 30.07.2020, 31.07.2020, 03.08.2020, 04.08.2020, 07.08.2020, 08.08.2020, 11.08.2020, 12.08.2020,15.08.2020, 16.08.2020, 19.08.2020, 20.08.2020.

Пунктом 3 даногов висновку комісія дійшла висновку, що за вчинення дисциплінарного проступпку слід здійснити дії щодо порушення перед керівництвом Департаменту патрульної поліції клопотання про притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейського ввзводу № 2 кавалерійської роти батальйону тактико-оперативного реагування УПП у м.Києві ДПП старшого сержанта поліції ОСОБА_1 із застосуванням дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби у поції.

Наказом Департаменту патрульної поліції № 555 від 24.09.2020 "Про застосування до працівників УПП у місті Києві ДПП дисциплінарних стягнень" , а саме п.1 наказано за вчинення дисциплінарного проступку до поліцейського взводу № 2 кавалерійської роти батальйону тактико-оперативного реагування УПП у місті Києві ДПП старшого сержанта поліції ОСОБА_1 застосувати дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції (а.с. 85-86).

Позивач вказує, що під час фактичної відсутності відповідача на службі у період з 10.07.2020 по 28.08.2020 відповідачу зараховано грошове забезпечення у розмірі 10807,28 грн, що позивач підтверджує листом головного бухгалтера та розрахунковими листами за липень- серпень 2020 року (а.с. 28-29).

За даними позивача 12.09.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою про добровільне відшкодування отриманих коштів, однак зазначає, що відповіді відповідач на дану претезію не надав.

Вважаючи свої права та інтереси порушеними внаслідок безпідставної виплати відповідачу у період прогулу з 10.07.2020 по 28.08.2020 грошового забезпечення у розмірі 10807,28 грн , які відповідачем у добровільному порядку не повернуті, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Предметом розгляду у цій справі є вимога про стягнення з відповідача 10807,28грн безпідставно отриманих коштів, отриманих відповідачем за час фактичного прогулу.

Обставинами що пядлягають доказуванню у даній справі є факт виплати грошового забезпечення відповідачу без достатньої правової підстави.

Правовими підставами для стягнення з відповідача даних коштів позивач зазначає ст. 22 та 1212 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N 922/3412/17 (провадження N 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі N 320/5877/17 (провадження N 14-32цс19) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (пункти 72, 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 208 року у справі N 629/4628/16-ц).

Водночас стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (частина перша статті 1215 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі N 753/15556/15-ц зазначила, що у статті 1215 Цивільного кодексу України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

На підтвердження заявлених вимог про повернення безпідставно отриманих грошових коштів, позивач надав висновок зв результатами проведеної службової перевірки, зокрема, щодо відомостей про порушення відповідачем трудової дисципліни, за яким встановлено факт відсутності ОСОБА_1 (відповідача) на службі без поважних причин: 10.07.2020, 11.07.2020, 14.07.2020, 15.07.2020, 18.07.2020, 19.07.2020, 22.07.2020, 23.07.2020, 26.07.2020, 27.07.2020, 30.07.2020, 31.07.2020, 03.08.2020, 04.08.2020, 07.08.2020, 08.08.2020, 11.08.2020, 12.08.2020,15.08.2020, 16.08.2020,19.08.2020,20.08.2020.

За результатами вказаного порушення трудової дисциплінити до відповідача відповідно до наказу № 555 від 24.09.2020 (а.с 85-86) застосовано дистциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби.

Однак, звертаючись до суду позивач не надав доказів, що з підстав застосування до відповідача дистциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, з відповідачем припинено трудові відносини.

Позивач вказує, що за період фактичного прогулу з 10.07.2020 по 20.08.2020 відповідачу безпідставно виплачено грошове забезпечення у розмірі 10807,28грн., доказом чого позивач вказує довідку головного бухгалтера та копію розрахункових листків за липень- серпень 2020 року (а.с. 28-29).

Частиною1 ст. 94 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Згідно ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Отже, грошове забезпечення фактично є заробітною платою поліцейського.

Суд зазначає, що нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 зазначеного Закону № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), то обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, тому саме позивач має довести, що він виплатив відповідачу заробітну плату, у даному випадку на позивача покладений обов"язок довести належними та допустими доказами факт виплати заробітної плати (грошового забезпечення) відповідачу безпідставно у сумі 10807,28грн.

Вказаний факт виплати грошового забезпечення відповідачу за час фактичного прогулу має доводитись саме первинними ркументами, які б дали змогу перевірити правильність нарахування грошового забезпечення у заявленому розмірі та за відповідний період.

Надані ж позивачем докази на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме довідка головного бухгалтера та копії розрахункових листків за липень- серпень 2020 року (а.с. 28-29) не є первинними документами у розумінні ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні та не підтверджують факт безпідставної виплати відповідачу грошового забезпечення у заявленому розмірі - 10807,28 грн.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч 1. ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Оскільки у правовідносинах між сторонами не встанволено строку виконання зобов"язання щодо повернення безпідставно отриманого грошового забзезпечення, у даному випадку слід керуватись нормами ч.2 ст. 530ЦК України.

Так, ч.2 ст. 530 ЦК України визначає, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Звератючиь до суду позивач вказував, що 12.09.2020 звертався до відповідача з вимогою про повернення безпідставно сплачених коштів у розмірі 10807,28грн, однак до суду доказів такого звернення не надав.

За викладених вбставин, оскільки у справі відсутні докази звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення безпідставно сплачених коштів у розмірі 10807,28грн , суд дійшов висновку , що позивач звернтувся до суду з вимогою, строк виконання якої не настав.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, якщо про це не звертаються сторони.

Згідно вимог статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, саме позивач повинен довести, що відповідач отримав безпідставно грошове забезпенян у заявленому розмірі, а також довести, що строк розрахунку за даним зобов"язанням на момент звернення до суду настав.

Враховуючи вищевикладене, вимоги діючого законодавства, недоведеність належними та допустимими доказазми позивачем факту безпідставної виплати відповідачу грошового забезпення у заявленому розмірі, а також зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів, які б вказували на виникнення у відповідача зобов"язання з повернення безпідставно отриманих коштів позивачу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладені вище обставини суд дійшов висновку про відмову задоволені позову.

Розподіл судових витрат

У порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 12,13,79, 81,141,258,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Узадоволені позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Черняхівський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи

Позивач: Департамент патрульної поліції (місцезнаходження: вул. Федора Ернеста, м.Київ, 03048, )

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 )

Повний текст рішення складений: 20.04.2021

Суддя: Л.В. Лось