КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/3390/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гаращенка Д.Р., Мостової Г.І., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

27 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила стягнути з Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (далі - КП «Київтранспарксервіс») на її користь матеріальну шкоду в розмірі 771 839,66 грн, моральну шкоду - 30 000 грн, спричинені їй джерелом підвищеної небезпеки в результаті дорожньо-транспортної пригоди ( далі - ДТП), що сталася 04.12.2017, судові витрати, понесені по справі, у тому числі витрати на оплату експертного дослідження, витрати на сплату судового збору у сумі 8 018,40 грн, витрати на правову допомогу.

Посилалась на ті підстави, що 04.12.2017 о 10 годині на перехресті вул. Пушкінська та бул. Т.Шевченка, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу марки «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_1 , який їй належить, під керуванням ОСОБА_3 , та автомобіля «Фіат», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який належить на праві власності КП «Київтранспарксервіс», що призвело до пошкодження автомобілів.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2018 визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження по справі закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Вказує, що на час скоєння ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з КП «Київтранспарксервіс».

Розмір матеріального збитку, заподіяного їй в результаті ДТП, підтверджується звітом №1108 від 17.10.2018 про оцінку завданого власнику транспортного засобу марки «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_1 , який становить 771 839,66 грн.

Зазначає, що для визначення розміру матеріальних збитків, відповідач був запрошений для проведення огляду транспортного засобу марки «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_1 , повідомлення було вручене керівнику відповідача, проте для проведення огляду та оцінки пошкодження останній не з`явився.

Станом на час звернення з позовом жодних страхових виплат вона не отримала.

Оскільки їй в повному обсязі не було відшкодовано матеріальну шкоду, яку завдав працівник КП «Київтранспарксервіс», тому вона звернулась до суду з даним позовом.

22.01.2019 ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про зменшення розміру позовних вимог та уточнення позову, вказуючи, зокрема, про те, що 03.01.2019 їй було виплачене страхове відшкодування в розмірі 100 000 грн.

Враховуючи викладене, просила стягнути з КП «Київтранспарксервіс» на її користь матеріальну шкоду в розмірі 671 839,66 грн, моральну шкоду - 30 000 грн, судові витрати, понесені по справі, у тому числі витрати на оплату експертного дослідження, витрати на сплату судового збору у сумі 8 018,40 грн, витрати на правову допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з КП «Київтранспарксервіс» на користь ОСОБА_1 638 484 грн 77 коп., з яких: 632 064,13 грн - матеріальна шкода; 6 420,64 грн - судові витрати по сплаті судового збору, а також стягнуто на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив про те, що КП «Київтранспарксервіс», як роботодавець особи, яка завдала внаслідок ДТП шкоду майну позивачки, повинно виплатити останній різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 632 064,13 ( 732 064,13 - 100 000,00 ) грн.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції зазначив, що працівником відповідача була заподіяна позивачці моральна шкода в результаті пошкодження її майна.

Оскільки суму моральної шкоди в розмірі 30 000 грн місцевий суд вважав занадто завищеною, такою, що не відповідає ступеню перенесених страждань, тому зменшив її до розміру 10 000 грн.

Не погоджуючись із ухваленим місцевим судом рішенням, КП «Київтранспарксервіс» подало апеляційну скаргу, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 16, 22, 23, 1166 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 137, 263 ЦПК України.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що відповідач просив у разі задоволення судом вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди також вирішити питання про зобов`язання позивача після виплати стягуваного за рішенням суду відшкодування, здійснити передачу відповідачу пошкодженого майна, яке не може бути використане за призначенням, проте має певну цінність, зокрема запчастини, що мають бути використані на нові в процесі проведення відновлювальних/ремонтних робіт.

Посилався на п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та п. 14 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», в яких зазначено, що суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Також зазначив про те, що позивач, в порушення постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», не надав жодних доказів, які б свідчили про завдання моральної шкоди ОСОБА_1 діями відповідача.

Позивач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 04.12.2017 о 10 годині на перехресті вул. Пушкінська та бул. Т.Шевченка, сталася ДТП за участю транспортного засобу марки «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Фіат», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який належить КП «Київтранспарксервіс», у зв`язку з порушенням п.п. 2.3б, 8.10 ПДР України, в результаті чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень ( а.с. 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17-20 т. 1 ).

Відповідно до копії наказу директора КП «Київтранспарксервіс» Дудко А.С. №1150-к від 06.12.2011, ОСОБА_2 працює на посаді водія з 06.12.2011 ( а.с. 142 т. 1 ).

Згідно наказу №265 від 09.10.2017, транспортний засіб марки «Фіат», номерний знак НОМЕР_2 , закріплений за водієм КП «Київтранспарксервіс» ОСОБА_2 ( а.с. 143 )

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2018, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2018 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, провадження по справі закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності ( а.с. 135-140 т. 1 ).

Відповідно до звіту №1108 про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу від 17.01.2018, складеного ФОП ОСОБА_4 на замовлення позивачки, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Лексус», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 771 839,66 грн ( а.с. 23-29, 30-37, 38-54, 154-157, 158-162, 163-164, 167-184 т. 1 ).

В заяві про зменшення розміру позовних вимог та уточнення позову від 22.01.2019 позивачка зазначила, що 03.01.2019 їй було виплачено страхове відшкодування у розмірі 100 000,00 грн ( а.с. 131-132 т. 1 ).

Згідно висновку експерта №15686/18-54 від 08.10.2018 р за результатами проведення авто товарознавчої експертизи у даній справі, розмір матеріального збитку (шкоди) завданого власнику транспортного засобу марки «Лексус», модель «RX350» державний номерний знак НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження внаслідок ДТП, яке відбулось 04.12.2017, складав - 732 064,13 грн ( а.с. 199-205, 206-209, 210, 211, 213 т.1 ).

При вирішенні заявлених апеляційних вимог суд другої інстанції враховує наступні вимоги чинного законодавства.

Так, згідно положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

В свою чергу, положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

2. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

За положеннями ч.1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Частинами 1, 2 ст. 22 ЦК України, встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до положень частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових ( службових ) обов`язків.

За змістом п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела ( шофер, машиніст, оператор, тощо ). Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим володільцем джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися.

Згідно ж п. 5 постанови під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за ст. 1172 ЦК України суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст. 1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків незалежно від того, яким саме працівником цієї організації (постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах) вона була.

Таким чином, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цими особами, в трудових відносинах, а шкода, заподіяна нею у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

При цьому, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України у справі №6-933цс16.

Встановивши, що на момент ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з КП «Київтранспарксервіс», страхова компанія відповідача виплатила позивачці суму страхового відшкодування в розмірі 100 000 грн.

При цьому, розмір матеріального збитку (шкоди) завданого позивачці в результаті пошкодження її автомобіля внаслідок ДТП складав 732 064,13 грн, а відтак - суд першої інстанції, на підставі наданих доказів, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з КП «Київтранспарксервіс» залишку невідшкодованої суми 632 064,13 ( 732 064,13 - 100 000 ), що становить різницю між виплаченим розміром страхового відшкодування - 100 000 грн та розміром матеріальної шкоди, яка становить 732 064,13 грн згідно висновку експерта №15686/18-54 від 08.10.2018 р за результатами проведення авто товарознавчої експертизи, достовірність якого не спростовується відповідачем та третьою особою.

Доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та п. 14 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» є необґрунтованими.

Так, згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які заяви, клопотання відповідача або третьої особи, як заподіювача шкоди, про передачу позивачем пошкодженого майна, зокрема запчастин, що мають бути використані на нові в процесі проведення відновлювальних/ремонтних робіт.

Виходячи з принципу диспозитивності, згідно положень ст. 13 ЦПК України, у суду першої інстанції були відсутні підстави за власною ініціативою вирішувати питання про передачу пошкодженого майна, а саме запчастин, після відшкодування збитків відповідачу.

При цьому, апелянт не позбавлений можливості вирішити долю цих запасних частин у відповідності до положень чинного законодавства.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині відшкодування позивачці заподіяної моральної шкоди в сумі 10 000 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, § 62, 12 липня 2007 року).

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачці внаслідок пошкодження її майна з вини працівника відповідача, суд першої інстанції, з точки зору апеляційного суду, належним чином урахував ступінь вини відповідача, глибину фізичних та душевних страждань позивачки, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, та, із застосуванням вимог розумності і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального

та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 16, 22, 23 ЦК України, ст.ст. 12, 43, 137, 263 ЦПК України, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції.

Інші доводи Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», зокрема, про відсутність доказів заподіяння позивачці моральної шкоди, на переконання апеляційного суду, не відповідають дійсності, оскільки повністю спростовуються належнимидопустимими, достовірними та достатніми доказами згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, які підтверджують встановлені місцевим судом обставини щодо заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 89, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, арішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди -без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Д.Р. Гаращенко

Г.І. Мостова