ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

21 квітня 2021 року

м. Харків

справа №643/20690/20

провадження № 22-ц/818/2368/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Маміної О.В.,

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

представник позивача: ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року, постановлену у складі судді Власенка М.В., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвали нову постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм процесуального права. Вказує, що Відповідно до наданих суду першої інстанції довідки про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів від 26.11.2020 № 1092166 та свідоцтва про право власності на житло від 25.02.1994, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, ОСОБА_4 станом на 31.12.2012 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з вищевказаною довідкою зазначена вище квартира не зареєстрована в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що у зв`язку із внесенням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 1 січня 2013 року почав діяти Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Органи, які раніше були уповноважені реєструвати права (в тому числі міські бюро технічної інвентаризації, втратили відповідні повноваження). Наголошує, що чинне законодавство України не передбачає (і не передбачало) жодних вимог, які б зобов`язували власників квартир здійснити після 01.01.2013 державну реєстрацію нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Вважає, що стороною позивача були надані належні, допустимі, достовірні і достатні докази права власності відповідача на квартиру. В свою чергу відповідачем не спростовано цієї обставини. Вказує, що свідоцтво про право власності на житло від 25.02.1994 не скасоване і не оспорюється у встановленому законом порядку.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що до заявником не надано доказів на підтвердження перебування у власності ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 на день подання заяви про забезпечення позову.

З такими висновками колегія суддів не погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що У грудні 2020 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди.

27 січня 2021 року ОСОБА_1 надала клопотання про забезпечення позову, в якій просила: накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_3 відчужувати квартиру АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи свою заяву посилалась на те, що ОСОБА_3 не відшкодував позивачу шкоду, незважаючи на вчинення ним кримінального правопорушення та завдання ОСОБА_1 майнової та моральної шкоди, що свідчить про намір ОСОБА_3 ухилитися від юридичної (цивільно правової) відповідальності. ОСОБА_3 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідною довідкою. Також зазначено, що невжиття заходів забезпечення позову з очевидною вірогідністю призведе до унеможливлення ефективного захисту та поновлення порушених прав позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до положень ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може на будь-якій стадії розгляду справи забезпечити позов, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно роз`яснень даних в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду, у разі задоволення позову, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Відповідно заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Сукупний аналіз даних положень законодавства дає підстави вважати, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову, суд повинен, крім іншого, з`ясувати відомості про особу відповідача та про належність йому майна, про накладення арешту на яке просить інша сторона.

З виділених матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно виник спір з приводу відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Із змісту довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 1092166 від 26 листопада 2020 року про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів слідує, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 лютого 1994 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, чотирьом особам, у тому числі, ОСОБА_3 .

З цієї ж довідки слідує, що викладені в ній відомості ґрунтуються на інформації з паперових носіїв до 31 грудня 2012 року.

Згідно доданої до заяви про забезпечення позову інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 27 січня 2021 року слідує, що у зазначених реєстрах відсутні відомості щодо квартири АДРЕСА_2 .

Отже, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_2 .

Ці обставини наразі не заперечував і представник відповідача.

Доводів на спростування факту належності вказаної квартири відповідачу матеріали справи не містять.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що з матеріалів справи вбачається існування реального спору між сторонами, за вирішенням якого позивач звернувся з позовом до суду. При цьому, на думку апеляційного суду, такий вид забезпечення позову як заборона відчуження не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обмежується лише можливість вчиняти дії по відчуженню майна, водночас є достатнім для забезпечення позову ОСОБА_1 .

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову.

Матеріали справи не містять доказів того, що рішення суду у разі задоволення позову можливо буде виконати за рахунок іншого майна, належного відповідачу.

З урахуванням зазначеного, судове рішення підлягає скасуванню, а заява про забезпечення позову частковому задоволенню.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , необхідно задовольнити частково, ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року скасувати, заяву задовольнити частково.

Керуючись ст. ст.367,368,374,376, 379,381,382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 27 січня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Заборонити відчуження квартиру АДРЕСА_2 .

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова