Провадження № 2/761/2623/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Толкач О.О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку позовного (загального) провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 3-я особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волкова Анастасія Олександрівна про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_5 , в якій позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідчений 04.07.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волковою А.О. реєстраційний номер 218 та витребувати на користь позивача від ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних позивач посилається на те, що у період перебування його в шлюбі з ОСОБА_6 з 01.05.2004 по 08.02.2017 ними була набута у спільну сумісну власність, як подружжя, квартира АДРЕСА_1 . У зв`язку із потребою у коштах та тим, що на Софіївській площі, куди виходять фасад будинку, в якому розміщена спірна квартира, систематично почали проводитись масові заходи із великим скупченням людей, що впливає на комфорт і затишок у разі використання жилого приміщення для проживання, ними було прийнято рішення продати спірну квартиру. Вирішенням питання, пов`язаним з продажем квартири, повинна була займатись ОСОБА_6 , оскільки вона ніде не працювала і могла займатись цим питанням. ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_5 що за законодавством України для укладення договору одним із подружжя по розпорядженню спільним нерухомим майном необхідна нотаріально посвідчена згода другого з подружжя. Текст такої згоди, складеної на англійській та українській мовах, ОСОБА_6 надала позивачу, який підписав її і засвідчив справжність свого підпису на ній у нотаріуса м. Ліммасол, Республіка Кіпр, Маріуса Харалабкса 26.01.2016.

З середини 2019 року колишнє подружжя перестало спілкуватись та позивач вирішив провести поділ між ними спільного майна подружжя, зокрема і квартири АДРЕСА_1 . Для чого він прибув до Києва 25.01.2020, а 27.01.2020 видав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 довіреність на представлення його інтересів. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 29.01.2020 позивачу стало відомо, що 04.07.2016 ОСОБА_6 подарувала квартиру АДРЕСА_1 свої дочці ОСОБА_7 , а остання 23.05.2017 відчужила її за договором купівлі-продажу ОСОБА_8 . Для проведення нотаріального посвідчення договору дарування ОСОБА_6 надала нотаріусу згоду її чоловіка на його укладення, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом м. Ліммасол, Республіка Кіпр, Маріуса Харалабкса 26.01.2016; Апостиль підписаний Керівником Окружної адміністрації та підтверджено в Лімассолі Постійним Секретарем Міністерства Юстиції та Громадського порядку ОСОБА_11 28.01.2016 №LM7720/16. Однак, позивач ніколи не надавав згоду на відчуження квартири шляхом дарування. Мова йшла лише про продаж квартири, а не відчуження в будь-який інший спосіб. Українською мовою позивач не володіє взагалі. Переклад довіреності з англійської мови на українську виконаний неправильно, про що знала ОСОБА_6 , оскільки вільно володіє українською та англійською мовами. Ринкова вартість квартир АДРЕСА_1 складає понад 50 млн грн., що еквівалентно 1,6 млн євро. Внаслідок укладення ОСОБА_6 договору дарування фактично було втрачено актив в розмірі більше 1,6 млн грн.

Оскільки згода позивача на дарування квартири не надавалась, договір дарування укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідчений 04.07.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волковою А.О., реєстраційний номер 218, підлягає визнанню недійсним, а квартира - витребуванню від власника, яким на підставі договору купівлі продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , є останній.

За захистом своїх прав позивач звернувся до суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2020 справа передана в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою суду від 23.07.2020 вжито заходи забезпечення позову.

Ухвалою суду від 14.09.2020 відкрито провадження у справі та справа призначення до розгляду в загальному порядку.

13.11.2020 до канцелярії суду надійшли пояснення третьої особи на позовну заяву, в якій зазначено на те, що 22.12.2008 ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що було вчинено також на підставі письмової згоди ОСОБА_5 , яка можливо була викладена українською мовою, зрозумілою для позивача у справі. 26.01.2016 ОСОБА_5 надав письмову заяву, якою надав згоду своїй дружині ОСОБА_6 на відчуження квартири АДРЕСА_1 , про що зазначив у письмовій заяві, справжність підпису на якій була засвідчена нотаріусом м. Ліммасол, Республіка Кіпр, Маріуса Харалабкса. 04.07.2016 ОСОБА_6 подарувала вищевказану квартиру ОСОБА_7 , про що був укладений оспорюваний договір дарування, засвідчений нею. 23.05.2017 ОСОБА_7 продала квартиру ОСОБА_8 . 17.07.2020 ОСОБА_5 , в особі представника, звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати договір дарування недійсним та витребувати квартиру у добросовісного володільця. З огляду на зазначене вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом. Строк позовної давності за цим позовом стосовно предмету спору розпочався з дати набрання законної сили рішенням суду по сімейним справам Лімассола від 08.02.2017 у справі № 562/2016 про розірвання шлюбу з ОСОБА_6 та сплив через три роки, тобто у лютому 2020 року, у зв`язку з чим звернення до суду з цим позовом 17.07.2020 здійснений поза межами строку позовної давності. Оскільки право власності за позивачем на спірну квартиру не було зареєстровано, квартира не може бути витребувана в порядку ст.. 388 ЦК України. Крім цього, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного тлумачення однією із сторін правочину не є підставою для визнання його недійсним.

25.01.2021 до канцелярії суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_6 - адвоката Мужилівської Н.М., на позовну заяву, в якій відповідач просить відмовити в задоволенні позову, оскільки договір дарування спірної квартири був укладений зі згоди позивача. Позивач був обізнаний в тому, що квартира буде подарована ОСОБА_7 , яка буде займатись продажем квартири, оскільки постійно проживає на території України, на відміну від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Підписання позивачем згоди на відчуження квартири, в тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, було свідомим. Текст згоди на відчуження квартири було викладено українською мовою та доведено її автентичний зміст позивачу англійською мовою. Договір дарування та договір купівлі-продажу квартири були укладені в період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і посилання позивача на те, що він не знав про укладений договір дарування, є хибними. Рішення про продаж квартири виникло у зв`язку з потребою в грошових коштах, однак, позивач не вказав у позову, що кошти необхідні були для погашення його особистих боргів, які не стосуються ОСОБА_6 . Позивачем вже був відчужений об`єкт нерухомості, який був їх спільною власністю, без згоди ОСОБА_6 , а кошти від продажу витрачені для погашення особистих боргів позивача. Посилання позивача на висновок експерта Богдана М.А. від 12.06.2020 № 056/114 як на доказ повинен бути оцінений судом в сукупності з іншими доказами, оскільки висновок експерта є не обов`язковим для суду. Квартира не була особистою власністю позивача, а тому не може бути витребувана від відповідача ОСОБА_8 на його користь. Після розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_6 не порушувалось питання поділу майна, що було їх спільною сумісною власністю, а тому строк позовної давності в три роки, на звернення до суду з цим позовом позивачем пропущено.

02.02.2021 до канцелярії суду надійшла відповідь представника позивача - адвоката Льовочкіної В.М. на відзив представника відповідача ОСОБА_6 - адвоката Мужилівської Н.М., в якому зазначено, що відповідачем на підтвердження викладеного у відзиві не надано належних доказів, а викладене не відповідає дійсності.

02.02.2021 до канцелярії суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_8 - адвоката Олексієнко З.О., в якому відповідач просить відмовити в задоволені позову, оскільки він придбав квартиру за договором купівлі-продажу, який посвідчено нотаріально. При укладенні договору купівлі-продажу нотаріусом було дотримано всіх вимог, встановлених законодавством для оформлення такого договору. Спірний договір дарування квартири укладений за згоди позивача, про що свідчить його заява від 26.01.2016. Оскільки в заяві вказано, що ОСОБА_5 дав згоду своїй дружині ОСОБА_6 на відчуження спірної квартири, в тому числі на продаж за ціну та на умовах на її розсуд. Тобто така заява надавало право нотаріусу посвідчити договір дарування спірної квартири, а квартира вважається такою, що подарована за згодою позивача. Позивачем не доведено ту обставину, що договір дарування укладений внаслідок помилки. Відповідач ОСОБА_8 є добросовісним набувачем спірної квартири. Квартира була придбана у особи, яка мала право на його відчуження, а тому відсутні підстави для витребування майна. Крім цього, строк звернення до суду з цим позовом, який становить три роки, сплинув. Позивач не довів той факт, що він не міг дізнатись про порушення свого права, починаючи з 04.07.2016, а тому час, з якого позивач дізнався про порушення його права, слід обраховувати з 04.07.2016 - з дати вчинення правочину - договору дарування спірної квартири.

02.02.2021 до канцелярії суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_8 - адвоката Олексієнко З.О., про застосування строку позовної давності.

05.02.2021 до канцелярії суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_6 - адвоката Мужилівської Н.М. про застосування строку позовної давності.

07.07.2021 до канцелярії суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_6 - адвоката Олексієнко З.О., про застосування строку позовної давності.

09.07.2021 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_7 - адвоката Мужилівської Н.М., в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом. Позивачем не доведено, що він не знав та не міг дізнатись про відчуження квартири шляхом дарування, а в подальшому і шляхом продажу квартири. Згоду на відчуження позивач надавав, що підтверджується заявою від 26.01.2016. Посилання позивача на те, що згода на відчуження квартири стосувалась лише купівлі-продажу квартири, а не укладення іншого правочину спростовуються самою заявою від 26.01.2016.

Після продажу квартири ОСОБА_7 через ОСОБА_6 та ОСОБА_13 передала кошти в сумі 30000,00 доларів США ОСОБА_5 та з цих коштів повернула банку кредит за будинок, який залишився матері після розподілу майна з позивачем. Позивачем не доведено обставини, що договір дарування укладений внаслідок помилки, що вплинуло на його волевиявлення.

09.07.2021 до канцелярії суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_7 - адвоката Мужилівської Н.М., про застосування строку позовної давності.

21.07.2021 до канцелярії суду надійшла відповідь представника позивача - адвоката Льовочкіної В.М. на відзив представника відповідача ОСОБА_7 - адвоката Мужилівської Н.М.

Ухвалою суду від 06.12.2021, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче судове засідання у справі та справа призначена до розгляду по суті в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні.

Третя особа Приватний нотаріус КМНО Волкова А.О. в судове засідання не з`явилась, надіслала пояснення на позовну заяву.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01.05.2004 по 08.02.2017, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу № НОМЕР_1 (а.с. 14 т. 1) та рішенням суду по сімейним справам Лімассол юрисдикції про розірвання шлюбу у справі 562/2016 від 08.02.2017 (а.с. 17 т. 1).

Під час шлюбу ОСОБА_6 та позивачем була придбана квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22.12.2008, укладеним між ОСОБА_14 та ОСОБА_6 .

Як зазначає позивач в позовній заяві, він надав згоду на відчуження квартири АДРЕСА_1 лише шляхом її продажу. про що зазначив у заяві від 26.01.2016.

З заяви від 26.01.2016 вбачається, що вона викладена на українській та англійській мові. Справжність підпису ОСОБА_5 у вказаній заяві засвідчена у нотаріуса м. Ліммасол, Республіка Кіпр, Маріуса Харалабкса, що не оспорювалось сторонами.

Разом з цим, позивач зазначає, що в заяві від 26.01.2016 текст (переклад), викладений українською мовою щодо його згоди на відчуження квартири, не відповідає тексту, викладеному англійською мовою, в якому виражено його дійсну волю на відчуження квартири лише шляхом її продажу, а не в будь-який інший спосіб.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.01.2020 № 198096456.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.05.2017 ОСОБА_7 продала належну їй на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Волковою А.О., 04.07.2016 за реєстровим № 218, квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_8

12.06.2020 Українським бюро лінгвістичних експертиз проведена лінгвістична експертиза на підставі заяви від 08.05.2020 представника за довіреністю ОСОБА_5 - ОСОБА_10 .. На вирішення експерта було поставлено два питання: 1). Чи правильно виконаний переклад згоди громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_5 з англійської мови українською мовою в частині, яка стосується відчуження квартири, а саме: «I …give consent to my wifi… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion, our apartment…» та чи ідентичний він за змістом перекладові українською мовою: « Я … даю свою згоду своїй дружині … на відчуження і у тому числі на продаж за ціну та на умовах на її розсуд належної нам квартири…»? Якщо ні, то в чому полягають відмінності між англійським оригіналом і українським перекладом? 2) Чи зазначено в заяві (згоді) громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_5 , викладеній англійською мовою, можливість відчуження квартири за будь-яким іншим, ніж договір купівлі-продажу, правочином? Якщо так, то в яких саме словах і висловах представлено цю інформацію? За результатом проведеного дослідження зафіксованого у висновку №056/114 від 12.06.2020 зазначено, що є лінгвістичні підстави констатувати, що в перекладі згоди громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_5 з англійської мови українською мово в частині, яка стосується способу відчуження квартири, допущено суттєву помилку: зміст англійського тексту заяви (згоди) в частині, яка стосується способу відчуження квартири, а саме: «I …give consent to my wifi… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion, our apartment…» не ідентичний його перекладові українською мовою: « Я … даю свою згоду своїй дружині … на відчуження і у тому числі на продаж за ціну та на умовах на її розсуд належної нам квартири…»?

Відмінність між англійським текстом і його українським перекладом полягає в тому, що в англійському тексті визначено єдиний спосіб відчуження квартири - її продаж; на противагу, у відповідному місці українського перекладу сказано, що продаж квартири є одним із можливих способів відчуження квартири (на це вказує в тому числі). Таким чином український переклад істотно змінює загальний зміст висловлення і неправдиво представляє волевиявлення підписанта, відображене в англійському тексті.

У тесті заяви (згоди) громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_5 , викладеному англійською мовою, передбачена можливість відчуження квартири тільки шляхом купівлі-продажу. У зазначеному тексті немає слів, висловів чи будь-яких інших тестових елементів, у яких було б представлено інформацію про можливість відчуження квартири за іншим, ніж договір купівлі-продажу, правочином.

Разом з цим, з іншого висновку від 30.06.2021 складеного експертом завідувачкою кафедри прикладної лінгвістики, порівняльного мовознавства та перекладу факультету іноземної філології НПУ імені М.П. Драгоманова докторкою філологічних наук, професоркою Леміш Н. за заявою адвоката Гальчанського Є.О. - представника ОСОБА_8 , вбачається, що на вирішення експерта було поставлено ідентичні питання, що і у висновку від 12.06.2020: 1) Чи правильно виконаний переклад згоди громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_5 з англійської мови українською мовою в частині, яка стосується відчуження квартири, а саме: «I …give consent to my wifi… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion, our apartment…» та чи ідентичний він за змістом перекладові українською мовою: « Я … даю свою згоду своїй дружині … на відчуження і у тому числі на продаж за ціну та на умовах на її розсуд належної нам квартири…»? Якщо ні, то в чому полягають відмінності між англійським оригіналом і українським перекладом? 2) Чи зазначено в заяві (згоді) громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_5 , викладеній англійською мовою, можливість відчуження квартири за будь-яким іншим, ніж договір купівлі-продажу, правочином? Якщо так, то в яких саме словах і висловах представлено цю інформацію?

За результатами проведеного дослідження встановлено наступне.

Щодо першого питання.

Є лінгвістичні питання підстави констатувати, що переклад згоди громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_5 з англійської мови українською мовою в частині, яка стосується способу відчуження квартири, а саме: «I …give consent to my wifi… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion, our apartment…», українською мовою: « Я … даю свою згоду своїй дружині … на відчуження і у тому числі на продаж за ціну та на умовах на її розсуд належної нам квартири…» є адекватним за змістом. Іншими словами, український переклад англомовного фрагмента, що був об`єктом лінгвістичної експертизи, є правильним.

Щодо другого питання.

У тексті заяви (згоди) громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_5 , викладеній англійсько. Мовою, використання юридичного терміна «to alienate» припускає інші способи відчуження, оскільки у своєму визначення містить такі компоненти значень як «передача», «право», «майно», «інший», «особа», «будь-який», «спосіб», що не зводить відчуження квартири до єдино можливого способу - продажу.

Також, 12.08.2021 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз у цивільній справі № 761/21924/20 проведено судову лінгвістичну (семантико-текстуальну) експертизу за заявою адвоката Ханіна С.Г., який діяв в інтересах громадянина ОСОБА_8 , від 25.02.2021 № 47вих2021. На вирішення експерта поставлено такі питання: 1. Чи правильно виконаний переклад згоди громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_5 з англійської мови українською в частині, яка стосується способу відчуження квартири, а саме: «I …give consent to my wifi… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion, our apartment…» та чи ідентичний він за змістом перекладові українською мовою: « Я … даю свою згоду своїй дружині … на відчуження і у тому числі на продаж за ціну та на умовах на її розсуд належної нам квартири…»? Якщо ні, то в чому полягають відмінності між англійським оригіналом і українським перекладом? 2. Чи зазначено в заяві (згоді) громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_5 , викладеній англійською мовою, можливість відчуження квартири за будь-яким іншим, ніж договір купівлі-продажу, правочином? Якщо так, то в яких саме словах і висловах представлено цю інформацію?

Відповіді щодо поставлених питань:

1. Переклад згоди громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_5 з англійської мови українською мовою в частині «I …give consent to my wifi… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion, our apartment…» викладений правильно.

Переклад згоди Республіки Кіпр ОСОБА_5 з англійської мови українською мовою в частині, яка стосується способу відчуження квартири, а саме: «I …give consent to my wifi… to alienate and specifically to sale, for the price and terms at her discretion, our apartment…» є ідентичним за змістом перекладові українською мовою: « Я … даю свою згоду своїй дружині … на відчуження і у тому числі на продаж за ціну та на умовах на її розсуд належної нам квартири…».

2. У заяві (згоді) громадянина Республіки Кіпр ОСОБА_5 , викладеній англійською мовою, визначено можливість відчуження квартири за будь-яким іншим, ніж договір купівлі продажу, правочином. Слова, які конкретно визначають можливість відчуження квартири за будь-яким іншим, ніж договір купівлі-продажу, правочином, наведено в дослідницькій частині цього висновку.

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 цього Кодексу правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК).

Згідно положень ч. 1 ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Статтею 330 ЦК встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК майно не може бути витребуване у нього.

Також за приписами ч. 5 ст. 12 ЦК добросовісність поведінки презюмується.

З наведеної в ч. 2 ст. 328 ЦК презумпції правомірності набуття права власності вбачається, що процесуальний обов`язок доведення незаконності набуття відповідачем права власності на спірну квартиру, а відтак і незаконного володіння нею покладено на позивача.

Одним із способів захисту власності є право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК).

Водночас, підстави для витребування майна від добросовісного набувача наведенні в ст. 388 ЦК.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначає, що згоду на відчуження спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю, він надав ОСОБА_6 лише шляхом її продажу, а не в будь-який інший спосіб, а тому ОСОБА_6 не мала права дарувати спірну квартиру ОСОБА_7 .

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що він не надав згоду на відчуження квартири в будь-якій інший спосіб, окрім купівлі продажу, оскільки це спростовується його заявою від 26.01.2016 та висновком експертів за результатами проведення судової лінгвістичної експертизи від 12.08.2021.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про судову експертизу» атестовані відповідно до цього закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України. Особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст. 10 Закону України «Про судову експертизу» - судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності. До проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим законом.

З урахуванням того, що наявні в справі висновки експертів від 12.06.2020 та від 30.06.2021 є взаємно суперечливими, суд приймає до уваги, як належний, допустимий, достовірний та достатній доказ, саме висновок судових експертів, складений фахівцями державної спеціалізованої установи від 12.08.2021.

Разом з цим позивачем до матеріалів справи не надав беззаперечних доказів на підтвердження викладених в позові обставин щодо надання згоди на відчуження спірної квартири лише шляхом її продажу.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем була надана згода на відчуження спірної квартири в будь-якій спосіб, а не лише шляхом її продажу, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування спірної квартири недійсним.

Оскільки, не підлягає задоволенню вимога про визнання недійсним договору дарування, то не підлягає задоволенню і похідна від неї вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 3-я особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волкова Анастасія Олександрівна про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , 3-я особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Волкова Анастасія Олександрівна про визнання недійсним договору дарування, витребування майна з чужого незаконного володіння, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 23.07.2020, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: