КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
Справа № 534/1308/19
Провадження № 2/534/38/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 року місто Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області в складі головуючого судді Куц Т.О., з участю секретаря судового засідання Сидоренко Т.Ю.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним договір позики, оформлений розпискою від 28.11.2016, мотивуючи свої вимоги тим, що в 2009 році він разом з батьком ОСОБА_3 та матір`ю ОСОБА_4 отримали позику від ОСОБА_2 у розмірі 9000 доларів США, який на протязі декількох років було повернуто, загальна сума, яку він віддав ОСОБА_2 становила 9000 доларів США та 300 євро. Однак відповідач повідомила, що залишок боргу складає 17000 євро, мотивуючи нарахуванням відсотків за довготривалість, однак він був не згоден із вказаною сумою і призначив зустріч відповідачу. При зустрічі з відповідачем його зустріли два невідомих чоловіки, які погрожували фізичною розправою і він зважаючи на реальну загрозу та побоювання за свою родину був змушений за вказівкою відповідача написати нову розписку та дату поставити 2016 року, хоча це було у 2018 році.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 16.12.2019 провадження у справі відкрито з призначенням справи до підготовчого судового засідання.

09.01.2020 до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що наведені позивачем у позові обставини та правові підстави позову не відповідають обставинам справи і не підтверджуються відповідними доказами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного (а.с.35-36).

Ухвалою суду від 17.06.2020 (а.с.82) провадження у справі було зупинено у зв`язку із призначенням в справі судової експертизи давності документа, проведення якої доручено Харківському науково-дослідного інституту судових експертиз імені М.С.Бокаріуса.

07.09.2020 на адресу суду з Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса надійшло повідомлення про зняття з виконання судово-технічної експертизи в зв`язку з ненадходженням оплати за експертизу .

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 01.12.2020 підготовче провадження у справі закрито з призначенням справи до судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно вимог ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 28.11.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, про що складено письмову боргову розписку, підписану ОСОБА_1 (а.с. 6).

Відповідно до умов Договору позики ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 17000 євро та зобов`язався повернути позику 01.01.2017 (а.с.6).

Відповідно до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань ОСОБА_1 19.06.2019 звертався до ВП №2 Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області з заявою з приводу того, що невідома особа 05.06.2018 примушувала його до виконання цивільно правових зобов`язань, відомості за даним фактом внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000628 від 20.06.2018 (а.с. 4)

Відповідно до рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 11.06.2019 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг за договором позики від 28.11.2016 у сумі 16800 євро (а.с.7-12).

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

На підставі частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Правочини з недоліками у формуванні волі можна поділити на дві основні групи: 1) правочини, які вчиненні без внутрішньої волі особи на вчинення правочину; 2) правочини, в яких внутрішню волю сформульовано неправильно. Без внутрішньої волі вчиняються правочини, зокрема під впливом насильства.

Правові наслідки недотримання вимог закону (ч. 3 ст. 203 ЦК України) передбаченні, зокрема в ст. 231 Цивільного кодексу України.

Нормами частини першої статті 231 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи).

Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 6 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину.

Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є визнання недійсним договору позики від 28.11.2016 року, з підстав укладення такого договору під впливом психологічного тиску та насильства з боку відповідача.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін спірних правовідносин щодо суті спору, керуючись законодавством, діючим станом на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору позики, укладеного сторонами спору у виді розписки від 28.11.2016 року, який підписано позивачем, що не заперечено останнім, - оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту застосування до позивача фізичного та/або психологічного тиску з боку відповідача та/або з боку третіх осіб за дорученням відповідача, тобто відсутні докази вчинення позивачем оспорюваного правочину проти своєї справжньої волі.

В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача або свідків укладення спірного договору позики до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення насильства щодо позивача, саме відповідачем ОСОБА_2 наслідком якого є укладення договору позики від 28.11.2016 року.

Так в матеріалах справи наявний витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, однак доказів, того що саме ОСОБА_2 є стороною кримінального провадження №0000628 від 20.06.2018 суду надано не було (а.с. 131)

При цьому судом ураховано, що позивачем порушено питання недійсності досліджуваного правочину, а також питання вчинення щодо нього насильства лише після ухвалення Комсомольським міським судом Полтавської області рішення від 11.06.2019 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за оспорюваним договором позики від 28.11.2106, що також ставить суд під сумнів щодо укладення спірного договору позики під впливом насильства та без внутрішньої волі позивача як одержувача позики.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.

В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 13, 202, 203, 215, 231 Цивільного кодексу України,

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Комсомольський міський суд Полтавської області.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;
Відповідач:ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Суддя Т.О.Куц