№ 336/6887/19
№ 2/336/106/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Жупанової І.Б.

секретаря судового засідання Палубінської К.М.

за участю:

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи ОСОБА_7 , Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про усунення перешкод в здійсненні права власності на квартиру шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В позовній заяві вказує, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить позивачу на праві приватної власності на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 від 20.03.2000 р.. Зазначена квартира - кооперативне житло, і пайові внески сплачувались позивачем у шлюбі з дружиною ОСОБА_7 . У квартирі позивач мешкає разом із дружиною, іншого житла не мають. В квартирі зареєстрований син позивача ОСОБА_1 , який перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 . В 2012 р. син та невістка позивача втратили роботу, не мали змоги орендувати надалі житло і він дозволив їм тимчасове проживання у вказаній квартирі, до придбання іншого житла. В 2015 р. позивач дав згоду на реєстрацію невістки ОСОБА_4 в квартирі у зв`язку з народженням дитини. Після народження другої дитини - дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сім`я сина збільшилась. ОСОБА_4 має також повнолітнього сина від першого шлюбу ОСОБА_3 ..

11.11.2016 р. сім`я ОСОБА_1 у складі дружини ОСОБА_4 та дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , добровільно самостійно виселилась з квартири без наміру повертатись до неї. При цьому забравши все своє майно та особисті речі. Однак після виселення вони не знялись з реєстраційного обліку за адресою квартири: АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не живуть в квартирі без поважних причин майже 3 роки - з 11.11.2016 р.

Після виселення з квартири вони не сповіщали про намір повернутися до квартири для проживання в ній. Участі в утриманні квартири з листопада 2016 р. не приймають, будь-які платежі за комунальні послуги не сплачують, квартирою за призначенням не користуються.

Позивач зазначає, що відповідачі втратили право на володіння і користування квартирою згідно положень ст. 405 ч 2 ЦК України. За таких обставин відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 втратили також право і на подальшу реєстрацію в квартирі.

У зв`язку з втратою права користування жилим приміщенням в квартирі батьками, право на користування жилим приміщенням в квартирі втратили також їх малолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Позивач наголошує на тому, що реєстрація відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в квартирі перешкоджає йому, користуватись належним йому житлом, володіти ним і розпорядитись на власний розсуд, зокрема, оформити житлову субсидію на опалювальний період 2019-2020 років.

На підставі чого, в порядку захисту належного йому права власності, просить усунути створені йому перешкоди у реалізації права власності на квартиру шляхом визнання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на володіння і користування квартирою.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2019 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, наданий відповідачці строк для подання відзиву, а третім особам - для подання пояснення щодо позову.

Відповідач ОСОБА_1 надав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що проти задоволення позову заперечує. Вказав, що будучи сином позивача та третьої особи ОСОБА_7 є членом сім`ї позивача і з дати вселення за адресою АДРЕСА_1 , постійно в ній проживав, в тому числі і після досягнення ним повноліття. Квартира належить позивачу на праві власності та є кооперативним житлом та пайові внески сплачувались ним у шлюбі з ОСОБА_7 ..

Відповідно до п. 27 Постанови Ради міністрів Української PCP «Про затвердження Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу» (далі по тексту відзиву - Статут) особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається в безстрокове користування окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім`ї, суми її пайового внеску та граничного розміру жилої площі, передбаченого пунктом 28 цього Примірного статуту.

Відповідно до п. 28 Статуту надання квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться в межах 13,65 квадратного метра жилої площі на одну особу, але не менше рівня середньої забезпеченості громадян жилою площею в даному населеному пункті.

Квартира надається членові кооперативу на членів його сім`ї, вказаних у заяві про вступ до кооперативу. До цієї заяви включаються члени сім`ї, які перебувають з ним на обліку бажаючих вступити до кооперативу. Крім зазначених осіб, член кооперативу вправі включити до заяви дітей, які народилися після взяття його на облік, і дружину (чоловіка), що пізніше вселилася у жиле приміщення, займане тим з подружжя, що перебуває на обліку.

Відповідно до п. 54 Статуту члени сім`ї, які проживають разом з членом житлово- будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Таке ж право набувають особи, які вселилися в жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу як члени сім`ї, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до п.6-1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 18.09.1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» відповідно до п.1 ст.17 Закону «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім`ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім`ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.( Постанову доповнено пунктом 6-1 згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 ( у0013700-92 ) від 25.12.92 ).

Зокрема, але не виключно з часу набуття ОСОБА_1 повноліття, позивачем, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 велось спільне господарство, побут та бюджет, ОСОБА_1 на рівні з позивачем та ОСОБА_7 неслись витрати, щодо утримання квартири, в тому числі за рахунок коштів ОСОБА_1 вносились пайові внески. Інших домовленостей, в тому числі про звільнення ОСОБА_1 від виконання спільних обов`язків та/або відсутності прав внаслідок його ведення ні письмовими ні усними домовленостями не встановлювались. Спори щодо наявності будь якої заборгованості ОСОБА_1 за результатами спільної діяльності членів сім`ї на час надання відзиву відсутні.

Таким чином квартиру за адресою АДРЕСА_1 вважає спільною сумісною власністю позивача, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Наголошує на тому, що позивач у своїй позовній заяві зазначив, що реєстрація інших відповідачів відбулась за його згодою, а відтак його право не було порушено та відповідно набуття іншими відповідачами права користування квартирою відбулось у відповідності до чинного законодавства.

Крім іншого, позивач стверджує, що відповідачі не проживають в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 починаючи з листопада 2016 року. В той же час за згодою позивача реєструється місце проживання ОСОБА_6 у січні 2018 року, таким чином було реалізовано право ОСОБА_1 на проживання в належній йому на праві спільної сумісної власності квартирі його дочки від шлюбу з ОСОБА_4 ..

Доводи позивача про наявність конфліктних ситуацій між членами сім`ї відповідачів ОСОБА_1 відхиляє з огляду на те, що такі не мали і не мають місце та зокрема є бездоказовими.

З огляду на вищевказане проживання відповідачів за межами одного місця проживання є їх правом та не може розцінюватись як відмова від користування житлом у разі вибору особою іншого постійного чи тимчасового місця проживання.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву, наполягав на її задоволенні. Додатково пояснив, що квартира кооперативне житло, пай за яке було виплачено позивачем із дружиною до досягнення ОСОБА_1 повноліття. Субсидію не нараховували позивачем, через відповідачів, так як вони не надавали належних документів. Також зазначив, що борг за вивіз сміття, це борг відповідачів, так як позивач справно сплачує за двох осіб які фактично проживають у квартирі.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовну заяву в повному обсязі, просив позов задовольнити. Також в подальшому надав заяву про проведення судового засідання без його участі, позов підтримує і просить його задовольнити.

ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, визнає факт переїзду до іншого житла, на момент переїзду було 17 років. В подальшому було надано заяву про розгляд справи без його участі.

ОСОБА_4 , діючи в тому числі в інтересах захисту прав та інтересів відповідачів малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, додатково пояснила, що причиною виїзду з квартири було відношення ОСОБА_2 до її сина, на підставі чого між ними були конфлікти. З приводу комунальних платежів зазначила, що проблема виникла лише з оплатою комунальних платежів з вивезенням сміття, так як тільки ці нарахування здійснюються на кількість осіб, що зареєстровані в квартирі. З цього приводу пропонували зробити різні особові рахунки. Фактично виїхали з квартири у листопаді 2016 року, мешкають поблизу у квартирі, з господарями якої усна домовленість щодо проживання, але без реєстрації. В подальшому надала клопотання про розгляд справи без її участі.

ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, підтримував слова своєї дружини, додатково пояснив, що батьки неодноразово наполягали на тому щоб його сім`я виїхала з їх квартири. В подальшому надав позов про розгляд без його участі.

Третя особа ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримала позов чоловіка, додатково зазначила, що вони сподівались, що сім`я їх сина тимчасово поживуть у них, а після куплять собі житло та переїдуть від них. Також в подальшому надала заяву про проведення судового засідання без її участі.

Представник Органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському район в судове засідання не з`явився, про дату та час слухання справи були належним чином повідомлені. Надали клопотання про розгляд справи без їх участі. Також зазначили, що заперечують проти задоволення позову на підставі того, що неповнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають право користуватись житловою площею в спірній квартирі АДРЕСА_2 . Іншого житла діти не мають, за місцем реєстрації діти відвідують дитячій дошкільний садок №280. Окрім того, позивачем не надано доказів щодо наявного іншого житла відповідачів.

У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою всіх учасників в судове засідання, в якому ухвалене рішення, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Вивчивши зміст позовної заяви, вислухавши сторони та інших учасників, дослідивши надані докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 від 20.03.2000 р. на право власності на квартиру, виданого Запорізькім міськжитлоуправлінням на підставі розпорядження Шевченківської райадміністрації № 954 від 09.03.2000 р. (а.с.195 т.1), зареєстрованого ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 20.03.2000 р. в реєстровій книзі № 190 за реєстровим № 35016, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с.9 т.1).

Відповідно до відповіді на запит від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19.11.2019 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 07.11.2014 року.

Відповідно до відповіді на запит від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19.11.2019 року ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 25.01.2018 року.

Відповідно до відповіді на запит від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19.11.2019 року ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 29.09.2015 року.

Відповідно до відповіді на запит від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19.11.2019 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 22.11.1989 року.

Відповідно до відповіді на запит від Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 19.11.2019 року інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 відсутня.

Як вбачається з копії паспорту громадянина України ОСОБА_3 зареєстрованим місцем проживання є АДРЕСА_1 з 07.11.2014 року (а.с.199-201 т.1).

Також позивачем надано копії Акту №2 від 19.05.2018 року та Акту від 06.08.2019 року складених Головою ОСББ «Чарівна Оселя» Біліш В.О. , відповідно до яких у квартирі АДРЕСА_2 проживає 2 особи ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , інші особи, зареєстровані за вказаною адресою в квартирі фактично не мешкають.

Відповідно до листа Управління соціального захисту населення ЗМР по Шевченківському району від 22.11.2019 року № 03-14/5948 адресованого Керівництву ТОВ «Вельтум-Запоріжжя» зазначено, що на підставі рішення комісії протоколу №32 від 04.10.2019 року ОСОБА_2 на житлове домогосподарство за адресою АДРЕСА_1 на період з 01.10.2019 по 30.04.2020 року призначено житлову субсидію з урахуванням двох фактично проживаючих осіб.

У судовому засіданні сторонами визнавалось та не заперечувалось, факт спорідненості ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_7 .. Відтак ці обставини відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_2 від 11.12.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (прізвище після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_4 ) зареєстрували шлюбні відносини.

У подружжя народилась донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підтвердження чого надано копію свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 від 13.01.2015 року, а також ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась донька ОСОБА_6 на підтвердження чого надано копію свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4 від 10.01.2018 року.

Відповідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_5 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , матір`ю якого є ОСОБА_4.

Окрім того, Управлінням соціального захисту населення ЗМР по Шевченківському району ОСОБА_4 та ОСОБА_1 видано Посвідчення НОМЕР_6, яким передбачені пільги законодавством України для багатодітних сімей.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню ( ч.2 ст.386 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку ( квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

В судовому засіданні встановлено, що визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , вони фактично будуть позбавлені житла, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки фактично вони разолм з неповнолітніми дітьми стануть безхатченками, оскільки спірна квартира є єдиним житлом відповідачів, в яакому вони зареєстровані.

Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, буде мати наслідком позбавлення їх зареєстрованого місця проживання, а також будь якої реєстрації місця проживання.

Окрім того відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Судом встановлено, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , значаться зареєстрованими малолітні ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , які були зареєстровані як онуки власника, і які в контексті ст. 64 ЖК України, не є членом сім`ї власника будинку. Проте, вони, як діти сина власника спірної квартири, мають право на користування нею, які в зв`язку зі своїм малолітством були зареєстровані разом з їх батьками, з якими вони проживають.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 установлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п.1 ст.18 цієї конвенції).

Стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 48 Конституції України гарантовано, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Суд доходить висновку, що визнання малолітніх ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право на користування житлом буде суперечити їх інтересам, оскільки доказів стосовно того, що вони забезпечені іншим житлом та мають можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано.

Отже, сам по собі факт не проживання малолітніх у спірному будинку з 2016 року не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 до теперішнього часу повноліття не досягли, а відтак не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин їх не проживання у спірному будинку, оскільки в силу свого віку вони не можуть самостійно виконувати свої обов`язки членів сім`ї власника і нести відповідальність за їх недотримання.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в про визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, є такими, що задоволенню не підлягають.

Верховний Суд зазначає, що при вирішенні справ суди відповідно до пункту 1статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19) зроблено висновок про те, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Разом з тим позивачем не доведено, що відповідачі з дітьми на час розгляду справи втратили інтерес до спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що їх виселення було добровільним, а не вимушеним.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Враховуючи наведене, оскільки як встановлено судом відповідачі проживали тривалий час у спірному житлі, суд приходить до переконання про необхідність відмови у задоволенні позову, так як тривалий час проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірній квартирі, незалежно від їх правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати дану квартиру житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Отже, з огляду на на повагу до житла відповідачів, суд вважає, що втручання в нього в обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права, яке він вважає порушеним в тому, що відповідачами не сплачуються комунальні платежі, а також він має проблеми через їх реєстрацію в квартирі з призначенням йому субсидії, не може бути необхідним у демократичному суспільстві, не відповідає нагальній суспільній необхідності, та не є співрозмірним із переслідуваною позивачем законною метою.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги в про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 59-61, 208, 209, 212-215, 224, 226 ЦПК України, ст.ст. 316, 319, 321, 391 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи ОСОБА_7 , Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про усунення перешкод в здійсненні права власності на квартиру шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено 19.04.2021 року.

Суддя: І.Б. Жупанова