ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Красногвардіського районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2018 року ТОВ "СФГ Гермес" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позов обґрунтовано тим, що за період 2015-2017 роки на підставі платіжних доручень перерахував відповідачу грошові кошти у розмірі 28 041 900,00 грн. у графі призначення платежу зазначалось «Поворотна фін. допомога згідно договору № 2 від 01.01.2015», у період 2015-2017 відповідач частково повертав перераховані йому позивачем кошти, всього у розмірі 25 193 900,00 грн. 24.09.2018 ОСОБА_1 від ТОВ «СФГ Гермес» направлена вимога в якій позивач вимагав від відповідача повернення коштів у розмірі 2 848 000,00 грн. Позивач на обґрунтування своїх вимог посилається на ст. 1212 ЦК України, неукладення договору поворотної фінансової допомоги № 2 від 01.01.2015 та відсутність договірних відносин з відповідачем як підстав для перерахування грошових коштів.

Просить суд стягнути з ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 2 848 000,00 грн. та понесені судові витрати (т. 1 а.с. 1-5).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "СФГ Гермес" задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 2 848 000 грн. 00 коп. (два мільйони вісімсот сорок вісім тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СФГ Гермес» судовий збір в сумі 42 720 грн. 00 коп. /т. 3 а.с. 249-252/.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «СФГ Гермес» відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом допущено порушення норм процесуального та матеріального права /т. 4 а.с. 1-9/.

ТОВ «СФГ Гермес» скористалось своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (т. 4 а.с. 35-41).

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ТОВ «СФГ Гермес» виходив з їх обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «СФГ Гермес» було перераховано ОСОБА_1 загальну суму грошових кошті у розмірі 28 041 900,00 грн. на підставі платіжних доручень (т 1, а.с. 80-250, т. 2 а.с. 1-54) із зазначенням призначення платежу «поворотно-фінансової допомоги зг. дог. № 2 від 01.01.2015 без ПДВ».

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 повернуто ТОВ «СФГ Гермес» суму грошових коштів у розмірі 25 193 900,00 грн., що підтверджується меморіальними ордерами - № 2PL859639 від 09.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL986922 - від 10.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL992769 - від 10.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL042768 від 10.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL050651 від 10.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL678188 від 13.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL899915 від 18.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL063631 від 18.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL092822 від 18.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL680687 від 02.02.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL403950 від 12.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL839909 від 13.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL947495 від 13.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL397281 від 14.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL479750 від 14.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL602443 від 14.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL108952 від 15.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL323301 від 20.09.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL545347 від 17.10.2016 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL839302 від 09.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL851838 від 09.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL851836 від 09.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL843210 від 14.02.2017 призначення платежу «фінансова допомога поворотно-фінансова згідно договору № 0013/1 від 13.01.2016», № 2PL855510 від 09.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015», № 2PL839475 від 14.02.2017 призначення платежу «фінансова допомога поворотно-фінансова згідно договору № 0013/1 від 13.01.2016», № 2PL860403 від 09.01.2017 призначення платежу «фінансова допомога повернення від засновника зг. договору № 2 від 01.01.2015».

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доказів зворотного відповідачем не надано.

Враховуючи, що грошові кошти були перераховані відповідачем на рахунок відповідача, а у матеріалах справи відсутні докази набуття останнім коштів за іншими договірними правовідносинами або внаслідок помилковості, позивач правомірно зарахував кошти як повернення заборгованості ОСОБА_1 ТОВ «СФГ Гермес» по договору поворотно-фінансової допомоги № 2 від 01.01.2015.

Однак, як зазначає позивач, підприємство договір поворотно-фінансової допомоги № 2 від 01.01.2015 не укладало та відповідач грошові кошти в сумі 2 848 000,00 грн. позивачу не повернув, що і стало підставою звернення з даним позовом.

Позивач вважає, що відповідач зберігає у себе грошові кошти у сумі 2 848 000,00 грн. без достатньої правової підстави, посилається в обґрунтування своїх позовних вимог на ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Надаючи правову кваліфікацію правовідносин сторін, суд вірно зазначив, що система взаємно узгоджених дій сторін із перерахування та часткового повернення відповідачем цих грошових коштів, відсутність заперечень і зауважень, будь-яких дій з яких би вбачалась незгода відповідача з отриманням коштів саме з вказаним призначенням платежу та відсутність доказів на підтвердження того, що зазначене в платіжних дорученнях призначення платежу було здійснено позивачем під впливом помилки, обману чи насильства свідчить про виникнення між сторонами, за їх взаємною згодою, договірних правовідносин.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Вищого господарського суду України від 18.05.2017 року у справі № 922/3497/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах таким чином, що отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно відхилив посилання позивача на те, що відносини сторін мають регулюватись нормами ст. 1212 ЦК України, адже ця стаття передбачає наслідки набуття чи збереження майна за відсутності правової підстави і не може бути застосована у разі наявності між сторонами договірних правовідносин, і колегія суддів з цим погоджується.

Також, колегія суддів погоджується з тим, що позивачем не доведено факту безпідставного набуття відповідачем коштів у сумі 2 848 000,00 грн., оскільки позивачем з власної волі перераховано відповідачу кошти з призначенням платежу «поворотно-фінансової допомоги зг. дог. № 2 від 01.01.2015 без ПДВ», а стаття 1212 Цивільного кодексу України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини 1 ст.1212 Цивільного кодексу України.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)), про що зазначено у Постанові ВС від 04.12.2019 року № 917/1739/17 (провадження 12-161гс19).

Так, між сторонами відбувся правочин, який регулюється главою 71 Цивільного кодексу України «Позика. Кредит. Банківський вклад».

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК). Обов`язки за договором позики виникають лише для однієї сторони - позичальника. Отримавши у власність передані позикодавцем гроші або речі, визначені родовими ознаками, позичальник зазвичай стає зобов`язаним повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей такого ж роду і якості.

При укладанні договору позики сторони керуються загальними положеннями закону про порядок укладення договору. Тобто договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Пропозиція укласти договір повинна містити всі істотні умови договору та виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Істотними умовами є ті, без яких договір не може вважатися укладеним взагалі.

Договір позики укладається як в усній так, і в письмовій формі. У Цивільному кодексі України зазначено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України).

Отже, з положення закону вбачається, що проста письмова форма обов`язкова для договору позики тільки у випадках, коли позикодавець - юридична особа, а також в усіх випадках, якщо сума договору позики перевищує встановлений законом розмір.

Проте, відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Закон визначає, що за договором позики істотною є умова щодо предмета договору. Цивільний кодекс не відносить строк виконання договору позики та ціну до істотних умов договору.

За загальною нормою цивільного права, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Таким чином, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дії по передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, відповідно до якої, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що 24.09.2018 року ОСОБА_1 від ТОВ «СФГ Гермес» направлена вимога, в якій позивач вимагав від відповідача повернення грошових коштів у розмірі 2 848 000,00 грн.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідачем не надано суду належних доказів, щодо відсутності заборгованості перед позивачем.

Також, колегія суддів вважає, що суд вірно не взяв до уваги в якості доказів погашення заборгованості акт звіряння взаєморозрахунків з 01.01.2015р. по 14.02.2017р. між ОСОБА_1 і ТОВ «СФГ Гермес» та квитанції до прибуткових касових ордерів №33 від 19.10.2015, № 37 від 07.12.2015, № 38 від 16.12.2015, № 40 від 16.12.2015, № 39 від 31.12.2015, № 41 від 15.01.2016, № 42 від 05.02.2016, № 43 від 17.02.2016, № 44 від 02.03.2016, № 45 від 21.03.2016, № 46 від 04.04.2016, № 47 від 19.04.2016, № 48 від 04.05.2016, № 49 від 20.05.2016, № 50 від 03.06.2016, № 51 від 20.06.2016, № 52 від 04.07.2016, № 53 від 22.07.2016, № 54 від 05.08.2016, № 55 від 18.08.2016, № 56 від 02.09.2016, № 57 від 19.09.2016, № 58 від 03.10.2016, № 62 від 10.10.2016, № 59 від 19.10.2016, № 60 від 01.11.2016, № 61 від 01.11.2016, № 63 від 17.11.2016, № 64 від 02.12.2016, № 65 від 12.12.2016, № 66 від 19.12.2016, № 67 від 31.12.2016, № 68 від 16.01.2017, № 69 від 03.02.2017, № 70 від 08.02.2017, № 71 від 08.02.2017, оскільки вони не засвідчені в установленому законом порядку, що унеможливлює їх використання на підтвердження обставин, що входять до предмету доказування.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17.07.2019 року у справі № 810/719/18.

Також є вірними висновки суду, що положення ст. 1215 ЦК України у даному випадку не підлягають застосуванню.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи факт перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів в розмірі 28 041 900,00 грн., наявність доказів часткового повернення відповідачем позивачу суми грошових коштів у розмірі 25 193 900,00 грн., суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку щодо доведеності факту порушення відповідачем умов діючого законодавства, тому колегія суддів погоджується з висновками суду щодо обгрунтованості позовних вимог ТОВ «СФГ Гермес» та наявності і підстав для їх задоволення.

Доводи скарги з цього приводу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки дані доводи не спростовують обгрунтованих висновків суду та фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Однак, колегія суддів вважає слушними доводи скарги стосовно того, що суд в мотивувальній частині свого рішення дійшов висновків про задоволення позову з підстав порушення відповідачем грошового зобов`язання, проте, в резолютивній частині рішення зазначає про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про задоволення в цій частині апеляційної скарги та виключити з резолютивної частини рішення слова безпідставно набуті.

Доводи скарги щодо порушення судом норм процесуального права, а саме прийняття рішення з порушенням правил територіальної підсудності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, судами апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 132-136) та касаційної інстанції (т. 2 а.с. 208-211) вже давалась оцінка щодо підсудності вказаної справи. Верховний суд від 24.02.2020 року у вказаній справі зробив висновок про те, що той факт, що 24 вересня 2019 року, тобто після ухвалення оскаржуваних судових рішень, відповідач знову зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , не є підставою для скасування постанови апеляційного суду, а інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду про те, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування ухвали Подільського районного суду міста Києва від 29 травня 2019 року і направлення справи для розгляду за встановленою законом територіальною підсудністю до Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська. Таким чином, у вказаній справі Верховним судом зроблено висновок щодо підсудності справи саме Красногвардійському районному суду м. Дніпропетровська і підстави для відступу від вказаних висновків відсутні.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, встановивши, що суд першої інстанції прийшов до вірних висновків щодо обгрунтованості позовних вимог ТОВ «СФГ Гермес», однак, в резолютивній частині помилково зазначив слова безпідставно набуті, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з виклоюченням з резолютивної частини рішення слів «безпідставно набуті», а в іншій частині залишити рішення суду без змін.

Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, а також те, що апеляційна скарга задоволена лише в частині шляхом виключення з резолютивної частини помилково зазначених слів, а в іншій частині рішення залишено без змін, колегія суддів вважає, що судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виключити з резолютивної частини рішення Красногвардіського районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року слова безпідставно набуті.

В іншій частині рішення Красногвардіського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О.Макаров