Справа № 202/1955/21
Провадження № 2-о/202/71/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2021 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Піявського Е.І., заявника ОСОБА_1 , її представника - адвоката Лагоди О.А., заінтересованої особи ОСОБА_2 , його представника - адвоката Рачука М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в якій зазначає, що з 11 квітня 2009 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , з яким проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Протягом останнього року сімейне життя з ОСОБА_2 погіршилося внаслідок періодичного застосування до неї з його боку психологічного насильства, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та подання нею в лютому 2021 року заяви про розірвання шлюбу.

Після подання позовної заяви про розірвання шлюбу ОСОБА_2 став поводитися агресивно та постійно погрожувати їй фізичним насильством, а також проявляти психологічне насильство відносно дітей, що знайшло своє відображення у словесних погрозах під час розмов з дітьми про застосування фізичного насильства до неї та її знайомих.

Так, 16 березня 2021 року, приблизно о 20-00 годині, ОСОБА_2 , перебуваючи в квартирі за місцем їх проживання, застосував до неї психологічне насильство (словесні образи, погрози з метою обмеження її волевиявлення та примушення відкликати заяву про розірвання шлюбу), внаслідок чого в неї виникли побоювання за свою безпеку та безпеку дітей. Нею була викликана патрульна поліція, яка склала відносно ОСОБА_2 протокол про адміністративне правопорушення.

Свідком вказаного насильства були їх малолітні діти, які були налякані та зазнали стресу.

За фактом події, яка сталася 16.03.2021 року, нею була подана заява про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2021 року у видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 було відмовлено.

Ввечері 29.03.2021 року, приблизно о 21 годині 20 хвилин, ОСОБА_2 в присутності їх сина влаштував скандал за місцем їх проживання, під час якого штовхнув її, вона вдарилася об скляні двері, внаслідок чого нею були отримані порізи руки та ноги.

Зазначає, що під час насильницьких дій ОСОБА_2 кричав, що це буде їй наукою та покаранням за те, що вона звернулася до суду за видачею обмежувального припису, що сусіди та поліція нічого йому не зроблять і він буде робити з нею все, що заманеться.

Нею була викликана поліція, яка видала стосовно кривдника терміновий заборонний припис строком на 5 днів.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 має вільний доступ до квартири, існує ризик продовження вчинення фізичного та психологічного насильства відносно неї та дітей, внаслідок чого буде завдана психологічна травма дітям як свідкам насильства.

Звертає увагу, що ОСОБА_2 має інше житло за місцем своєї реєстрації в с. Кам`яний міст Первомайського району Миколаївської області, де може перебувати під час дії припису.

За цих підстав ОСОБА_1 просить видати строком на шість місяців обмежувальний припис, яким заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , наближатися ближче 50 метрів до місяця їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до місця навчання дочки ОСОБА_3 - середньої школи № 44 ( АДРЕСА_2 ), місця навчання сина ОСОБА_4 - КЗО «Спеціальна школа «ШАНС» Дніпропетровської обласної ради (вул. Батумська, буд. 2а м. Дніпро), а також в будь-який спосіб спілкуватися з нею та спільними дітьми, вести листування, телефонні переговори з нею та дітьми або контактувати з нею чи дітьми через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та її представник заяву підтримали та наполягали на її задоволенні. При цьому заявник пояснила, що ввечері 29.03.2021 року виявила пропажу належних дітям грошей, звернулася до ОСОБА_2 , останній влаштував скандал, під час якого штовхнув її, внаслідок чого вона отримала ушкодження. На даний час через неможливість спільного проживання у квартирі з чоловіком, вимушена винаймати кімнату у знайомих, внаслідок чого несе додаткові витрати.

Заінтересована особа ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні проти задоволення заяви заперечували, вважали, що обставини, викладені у заяві ОСОБА_1 , не відповідають дійсності та є засобом тиску на нього з метою звільнення належного їм на праві спільної часткової власності житла. Зазначає, що дружина вивезла з їх спільної квартири побутову техніку, свої речі, забрала всі документи, в тому числі його особисті, а також придбаний у шлюбі автомобіль, яким розпоряджається особисто. Тим самим дружина обмовляє його, намагаючись таким чином позбавити його сумісно нажитого в шлюбі майна, обмежити доступ до єдиного житла, заборонити спілкуватися з дітьми. Вважає, що в своїй заяві ОСОБА_1 спотворює факти та обставини, які відбувалися 29 березня 2021 року, вказуючи, що він нібито завдав їй тілесних ушкоджень у присутності сина. Між тим, доводи заявника можуть бути спростовані їх дочкою ОСОБА_3 , 2009 року народження, яка була свідком події, у зв`язку з чим наполягав на її допиті в судовому засіданні. Крім того, зазначив, що іншого житла в м. Дніпрі він не має, в Миколаївській області за місцем його реєстрації проживає мати з сім`єю його сестри, можливість його постійного проживання там відсутня. Просив у задоволенні заяви відмовити.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що заява про видачу обмежувального припису підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне:

Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11 квітня 2009 року.

Мають двох малолітніх дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сторони є співвласниками двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 45,6 кв.м., житловою 27,3 кв.м. ( ОСОБА_1 належить 2/3 частки, ОСОБА_2 - 1/3 частина квартири), де проживають разом зі своїми дітьми.

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2021 року за клопотанням чоловіка ОСОБА_2 подружжю наданий строк для примирення до 18 вересня 2021 року.

Крім того, ОСОБА_1 була подана заява про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на її користь на утримання спільних дітей.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме домашнього насильства відносно своєї дружити ОСОБА_1 , яке виразилося в тому, що 16 березня 2021 року, приблизно о 20-00 годині, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , виражався у бік дружини нецензурною лайкою, ображав, принижував та погрожував вигнати з квартири.

На час розгляду справи зазначена постанова не набрала законної сили.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2021 року відносно ОСОБА_2 був виданий терміновий заборонний припис строком на 5 днів з 29 березня 2021 року по 2 квітня 2021 року, яким заборонено вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи, заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою.

Як зазначено у виданому відносно ОСОБА_2 терміновому заборонному приписі, 29.03.2021 року о 21 годині 20 хвилин в АДРЕСА_1 ним було вчинено домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_1 .

Звертаючись із заявою про встановлення обмежувального припису, заявник посилається на те, що з боку чоловіка ОСОБА_2 вчиняється домашнє насильство та існує ризик продовження вчинення фізичного та психологічного насильства відносно неї та дітей.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 , суд враховує, що організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначаються Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Дитина, яка постраждала від домашнього насильства, - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства (пункт 2 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. При цьому не мають правового значення мотиви, з яких вчиняється насильство, та не є обов`язковою наявність у діях кривдника ознак адміністративного чи кримінального правопорушення.

Досліджені в судовому засіданні докази, зокрема надані сторонами аудіо та відеозаписи, переконливо свідчать про наявність між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 негативних відносин, які склалися на ґрунті процесу розлучення, ініційованого дружиною, проти якого заперечує чоловік, з боку якого мають місце образи на адресу заявниці, що пов`язані з ревнощами.

При цьому суд вважає, що наведені ОСОБА_1 у її заяві та судовому засіданні обставини дають достатні підстави стверджувати про вчинення відносно неї з боку чоловіка ОСОБА_2 домашнього насильства, оскільки постановою суду від 13 квітня 2021 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП за застосування відносно дружини домашнього насильства психологічного характеру. Крім того, 29.03.2021 року відносно нього був виданий терміновий заборонний припис строком на 5 днів за фактом вчинення 29.03.2021 року відносно ОСОБА_1 домашнього насильства психологічного та фізичного характеру, а також складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 ч. 1 КУпАП, який наразі перебуває на розгляді в суді. 29 березня, 30 березня, 1 квітня 2021 року заявник зверталася за медичною допомогою з приводу отриманих нею тілесних ушкоджень, зокрема черепно-мозкової травми, наполягаючи на тому, що останні були отримані нею внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 .

Суд враховує, що відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

При цьому, під час вирішення заяви про встановлення обмежувального припису судом має надаватися оцінка всім обставинам та доказам у справі, вирішенню підлягає питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також має бути забезпечено недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Крім того, під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановити, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 та від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18.

Суд бере до уваги, що з огляду на притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за домашнє насильство та видачу відносно нього термінового припису за фактом вчинення ним протиправних дій відносно дружини ОСОБА_1 , дійсно існує ризик продовження ним у майбутньому домашнього насильства щодо неї, зокрема психологічного, оскільки між ними наявні негативні відносини, пов`язані із процесом розлучення, та з боку ОСОБА_2 мають місце словесні образи, приниження, погрози на адресу заявниці, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні та може викликати в неї побоювання за свою безпеку, спричинити їй емоційну невпевненість, завдати шкоди її психічному здоров`ю.

В той же час суд враховує, з огляду на існуючий між подружжям конфлікт, пов`язаний із розірванням шлюбу, є очевидним спір щодо подальшого користування спільною квартирою, оскільки заявник не бажає спільного проживання та сімейних відносин з чоловіком, є заінтересованою в не користуванні чоловіком спільним майном.

Також суд бере до уваги, що ОСОБА_2 в цілому має задовільні відносини з дітьми.

Дочка ОСОБА_3 , 2009 року народження, в конфлікті між батьками займає сторону батька, вважаючи, що конфлікт є наслідком дій матері.

В даному випадку спільні діти хоча й могли бути свідками домашнього насильства з боку батька, але безпосередньо будь-яких протиправних дій відносно дітей з боку ОСОБА_2 не вчинялося та ризик вчинення з його боку домашнього насильства щодо спільних дітей заявником не доведений.

Об`єктивних підстав вважати, що ОСОБА_2 можуть бути вчинені протиправні дії щодо власних дітей, у справі немає.

Як встановлено з пояснень сторін у судовому засіданні, через конфлікт з чоловіком ОСОБА_1 вимушена разом із молодшим сином піти мешкати окремо в інше житло, яке нею тимчасово винаймається.

В свою чергу, ОСОБА_2 разом із дочкою залишається в спільній із заявником квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд враховує, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому надано визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Отже, на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Тобто рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Суд звертає увагу, що в даній конкретній справі старша дитина подружжя ОСОБА_3 , 2009 року народження, більш прихильна до батька, негативно сприймає дії матері, що підтверджується психологічним висновком та долученими по справи відеозаписами, а тому, на переконання суду, видача обмежувального припису про заборону ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання з дітьми, наближатися до місця навчання дочки та сина, а також в будь-який спосіб спілкуватися з дітьми, вести з ними листування, телефонні переговори або контактувати іншим чином може негативно позначитися на інтересах дитини та взаємовідносинах із батьками, зокрема матір`ю.

Крім того, суд вважає, що з урахуванням наявного сімейного спору між подружжям, зокрема щодо користування спільним майном, зазначені заявником у її заяві заходи обмежувального припису - це по суті вирішення спору щодо користування спільною квартирою у зв`язку з припиненням шлюбних відносин та ініційованим заявником процесом розірвання шлюбу.

За таких обставин, суд вважає, що заборона заінтересованій особі ОСОБА_2 перебувати в спільній квартирі є заходом, непропорційним втручання в його права.

Суд вважає, що заявником недоведена неможливість запобігти ризику продовження домашнього насильства з боку ОСОБА_2 шляхом застосування інших заходів впливу на кривдника, зокрема шляхом заборони їх спілкування в будь-який спосіб під час окремого проживання.

Враховуючи наведене, суд вважає можливим заяву ОСОБА_1 задовольнити частково, видавши відносно ОСОБА_2 обмежувальний припис у вигляді тимчасового обмеження прав особи строком на один місяць шляхом заборони йому спілкуватися із ОСОБА_1 , вести з нею листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, що буде заходом достатнім для запобігання ризику продовження вчинення домашнього насильства відносно заявниці, в тому числі завдання шкоди її фізичному та психологічному стану.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 350-5, 350-6 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , строком на один місяць у вигляді тимчасового обмеження прав особи, а саме заборони ОСОБА_2 спілкуватися із дружиною ОСОБА_1 , вести з нею листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В іншій частині заяви відмовити.

Допустити негайне виконання судового рішення.

Про видачу обмежувального припису проінформувати ВП № 2 ДРУП ГУНП України в Дніпропетровській області та адміністрацію Індустріального району Дніпровської міської ради.

Оскарження рішення суду не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Ю. Марченко