РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №766/14722/19

Пров. №2/766/3493/21

05 квітня 2021 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого судді Ус О.В., секретар судового засідання Сімірзіна П.М., з участю в режимі відеоконференції позивачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Літвіненка О.О., представника відповідача адвоката Міловського С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 24.07.2019 р. звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати однокімнатну квартиру загальною площею 35 кв.м, житловою площею 16,5 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказала, що з 14.10.1984 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 19.11.2004 року за рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона розірвано. За час шлюбу, ними була придбана однокімнатна квартира загальною площею 35 кв.м, житловою площею 16,5 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За договором купівлі-продажу нерухомого майна від 24.09.2003 р., зареєстрованого на Херсонській товарній біржі "Альтер-Его" в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №5575, зареєстрованого в ХБТІ за №538, квартира оформлена на ім`я відповідача ОСОБА_2 . Спірна квартира була придбана за спільні кошти в інтересах сім`ї для проживання в ній всіх її членів. Однак, через деякий час після розірвання шлюбу, відповідач почав чинити перешкоди щодо проживання та користування квартирою, відмовився надавати їй ключі та принаймні копії правовстановлюючих документів та взагалі вважає себе одноосібним власником квартири. Її право спільної сумісної власності ігнорує та заперечує. На її прохання врегулювати спір в досудовому порядку не реагує.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.09.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

20.02.2020 року представником відповідача подано клопотання про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.03.2020 року клопотання адвоката Миловського С.В. залишено без задоволення, визнано обов`язковою явку позивачки ОСОБА_1 в підготовче засідання, підготовче засідання відкладено.

08.04.2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву у якому вказав, що спірна квартира придбана відповідачем за власні кошти, під час роздільного проживання сторін при фактичному припиненні шлюбу. Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 19.11.2004 року про розірвання шлюбу набрало законної сили 20.12.2004 року. Відповідачу не відомо коли позивачка подала заяву про розлучення, про призначення судових засідань не знав, а про розлучення дізнався, коли поштовим відправленням отримав рішення суду. В рішенні суд встановив, що шлюб носив формальний характер, спору про розподіл майна не має. Шлюбні відносини фактично припинилися з травня 2003 року, коли було прийнято рішення про розлучення та позивачка в червні 2003 року виїхала на роботу до Іспанії, де проживає і нині. Спільне нажите нерухоме майно, сторонами вирішено продати, а кошти розділити. Трикімнатну квартиру, загальною площею 68,5 кв.м, житловою площею 38,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала сторонам на правах спільної сумісної власності було продано 22.09.2003 р. за 12000 доларів США. Отримані кошти були розділені, відповідач отримав 3300 доларів США, а позивачка 8700 доларів США. За отримані кошти, відповідач 24.09.2003 р. через Херсонську товарну біржу "Альтер-Его" у ОСОБА_3 придбав в приватну власність спірну квартиру, куди, в подальшому, були перевезена частина меблів з проданої квартири та частина меблів була вивезена на зберігання до складу магазину ФОП ОСОБА_4 . Ключі від квартири, відповідач залишив тітці позивачки ОСОБА_5 та дозволив їй з сім`єю проживати у ній, на умовах сплати комунальних послуг, а сам виїхав в Хмельницьку область де працював водієм-дальнобійником та проживав у батьків. У 2006 р. позивачка приїхала з Іспанії у відпустку у м.Херсон та вивезла всі меблі зі спірної квартири та зі складу магазину. У квітні 2010 року відповідач з довідки Херсонської ТЕЦ дізнався, що сім`я ОСОБА_5 на протязі всього часу проживання, а саме з жовтня 2003 р. по березень 2010 р. не сплачувала комунальні послуги. Відповідач виставив претензії користувачам спірної квартири, але, після того як не були сплачені борги, 12.05.2011 р. виселив родичів позивачки з спірної квартири. Вказує, що якщо позивачка вважає, що проживання її родичів в спірній квартирі є підтвердженням її прав спільної сумісної власності і виселення її родичів є перешкоджанням їй у проживанні та користуванні спірною квартирою, то їй було відомо про її порушене право 12.05.2011 р., оскільки рідна тітка ОСОБА_5 представляла її інтереси за довіреністю. Позивачка, до подання позовної заяви до суду ніколи не заперечувала приватного права відповідача на спірну квартиру, а відповідач ніколи не визнавав право позивачки на спірну квартиру. Позивачка не сплачувала комунальні послуги, не приймала участі у поточних ремонтних роботах, не цікавилася своїм правом. Позивачка не має права на звернення до суду у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.10.2020 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду за суттю; визнано обов`язковою явку позивачки ОСОБА_1 в судове засідання обов`язковою.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.03.2021 року забезпечено участь позивачки в режимі відеоконференції поза приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В судовому засіданні позивачка, в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Вказала, що вона поїхала до Іспанії у травні 2003 року, повернулася через рік у 2004 році. Вони з відповідачем продали квартиру яка знаходилася по АДРЕСА_3 , оскільки вона виїхала на заробітки, повернувшись дізналася, що у чоловіка є борги, а тому вирішили продати квартиру, купити меншу, а чоловік повинний був приїхати працювати з нею за кордоном.

Представник позивачки позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вказував, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, просив відмовити у задоволенні позову. Просив застосувати наслідки пропущення строку позовної давності, оскільки позивачка про порушення свої прав дізналася більше ніж за 3 роки до звернення до суду. Її позов пов`язаний з тим, що відповідач відмовився зареєструвати частку квартири за їх спільним сином.

Суд, заслухавши вступні слова позивачки, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Щодо доводів сторони відповідача про подання позову іншою особою.

Для з`ясування вказаного питання була визнана обов`язковою явка позивачки. В судовому засіданні позивачка пояснила, що позовна заява про поділ майна є її волевиявленням, вона підписала усі документи, в тому числі щодо представництва перед виїздом з України в Іспанію, яке відбулося 27.06.2019 року.

Враховуючи наведене та твердження позивачки про її волевиявлення на подання позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав для залишення позову без розгляду. Інші доводи з цього питання, з урахуванням перебування позивачки за межами України, є надмірним формалізмом.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому 14 жовтня 1984 року шлюбі, який за рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 19.11.2004 року розірвано. Рішення набрало законної сили 20.12.2004 року (арк. справи 9, 11).

Рішення суду не містить відомостей щодо фактичного припинення шлюбних відносин.

13 червня 2008 року зареєстровано розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 13.06.2008 року (арк. справи 12).

24 вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №5575, за яким ОСОБА_2 придбав квартиру під номером АДРЕСА_4 . Договір укладено на Херсонській товарній біржі "Альтер-Его" (арк. справи 14).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №171976309 від 27.06.2019 р., право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 24.09.2003 р. за ОСОБА_2 (арк. справи 16).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Стороною відповідача не доведено належними та допустимими доказів придбання під час шлюбу сторін квартири за особисті кошти. Суд не приймає до уваги посилання на роздільний режим проживання, оскільки режим окремого проживання подружжя за ст. 119 СК України встановлюється за рішенням суду, але відповідачем відповідного судового рішення не надано. Крім того, суд не приймає до уваги доводи сторони відповідача про формальний характер шлюбних відносин та відсутності спору про розподіл майна, оскільки суд викладає свій висновок на час ухвалення судового рішення, у рішенні про розірвання шлюбу судом не встановлено час припинення сімейних відносин. Відсутність спору на момент розірвання шлюбу не свідчить про неможливість виникнення спору в подальшому.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поданий позов є фактично позовом про поділ майна подружжя.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Частиною 3 ст. 61 СК України передбачено, що в разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до правил ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідач не надав суду будь-яких доказів на спростування презумпції майна набутого у шлюбі.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», з відповідними змінами, судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Спірна квартира знаходиться у багатоквартирному будинку з чітко визначеною площею та кількістю приміщень, що входять до її складу.

Сторонами не заявлено вимог про визначення порядку користування квартирою, клопотань про призначення судово-будівельної експертизи тощо.

Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділити майно в натурі є неможливим, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про визнання за позивачкою права власності на 1/2 ідеальної частки квартири.

Частиною другою статті 69 СК України передбачено, що договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до частини 3 статті 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідачем доказів добровільного поділу майна суду не надано.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15, а також у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 336/33/17 (провадження № 61-3241св19) від 19 березня 2020 року в справі № 471/497/19 (провадження № 61-21930св19) і від 15 січня 2020 року в справі № 299/19766/16 (провадження № 4313св19).

Виселення будь-яких осіб зі спірної квартири, наявність заборгованості з оплати комунальних послуг та листа, адресатом якого є «Виталик» та стосується невідомої квартири не свідчать про наявність спору про поділ майна у 2011 чи інших роках між сторонами.

Враховуючи, що судом не встановлено і матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 заперечував право ОСОБА_1 на частку квартири, зі слів позивачки про порушене право вона дізналася приїхавши в Україну у 2019 році, тому суд дійшов висновку, що остання, звернувшись до суду у липні 2019 року, строк позовної давності не пропустила, оскільки позовна давність для такої вимоги починається не з моменту розірвання подружжям шлюбу, а з моменту, коли позивачка дізналася про порушення свого права.

Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні.

Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися.

Повний текст складено 15 квітня 2021 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 368, 372 ЦК України, ст. 12, 76, 81, 90, 235, 258, 263-265, 268, 273, 279, 280-283, ЦПК України, -

В И Р І ШИ В:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , остання відома адреса в АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , проживає: АДРЕСА_1 ) про визнання права спільної сумісної власності задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_4 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_6 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судові витрати 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Херсонського апеляційного суду безпосередньо або через Херсонський міський суд Херсонської області з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Ус