Провадження № 2/752/3242/21
РІШЕННЯ

09.04.2021 року Голосіївський районний суд м. Києва
в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.
з участю секретаря Шевчук М.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києва в порядку загального позовного провадження справу за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районої в м. Києві державної адміністрації про виселення, -
В листопаді 2019 року представник позивача Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право на проживання в кімнаті АДРЕСА_1 та виселити їх без надання іншого житлового приміщення.
В обґрунтування позову зазначено, що 26.12.2003 року начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся до Київського національного університету імені Тараса Шевченка із проханням поселити в гуртожиток № 19 університету в.о. начальника кафедри РХБЗ Шмиголя В.М. з його сім`єю: дружиною ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . 10.02.2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання в тимчасове користування житлового приміщення в гуртожитку АДРЕСА_3 , строк дії договору із 10.02.2004 р. по 01.07.2004 р. 24.05.2004 року начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка знову звернувся до університету з проханням продовжити термін проживання відповідача із 01.07.2004 р. по 01.07.2005 р., а також 20.07.2011 р. начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся із проханням продовжити термін проживання на наступний рік та переселити відповідача із членами сім`ї із гуртожитку АДРЕСА_3 до гуртожитку № 15 університету. Впродовж наступних років були аналогічні листи із проханням продовжити термін проживання відповідачів в гуртожитку. З 30.08.2017 року відповідач ОСОБА_1 не працює у Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка, та в зв`язку із закінченням терміну проживання в гуртожитку відповідач був належним чином повідомлений про це, про що відповідач власноруч 30.06.2018 року підписав відповідне повідомлення. Позивачем неодноразово були складені акти попередження про виселення відповідачів із гуртожитку, в зв`язку із закінченням терміну дії договору, однак, відповідач належним чином на ці повідомлення не реагує. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач разом зі своєю дружиною є сторонніми особами, термін дії договору закінчився, останні, втратили законні підстави на проживання в студентському гуртожитку, та ігнорують законні вимоги університету щодо звільнення та виселення із кімнати, а тому позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.01.2020 року, було вирішено перейти від розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін до розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін до судового розгляду.
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.05.2020 року, позов було задоволено. Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування (проживання) в кімнаті АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із кімнати АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
У вересні 2020 року до суду від відповідача ОСОБА_1 та його представника надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність. Відповідач вказує, що він разом із сім`єю зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , тобто за місцем розташування війської частини, де відповідач проходив військову службу. Останній, перебуває на квартирному обліку, як військовослужбовець запасу, за місцем розташування Військового інституту КНУ ім. Т.Шевченка. Відповідач проходив військову службу із 01.08.1988 р. по 31.10.2013 р. та його було звільнено з військової служби у запас за ст. 26 ч. 6 п. б (за станом здоров`я). Поселення відповідача разом із сім`єю до гуртожитку відбулось відповідно до вимог ст. 12 ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЖК та інших актів законодавства. Після звільнення з військової служби відповідач продовжував працювати в військомоу інституті КНУ ім. Т.Шевченка по 30.08.2017 року, та його було звільнено в з`язку зі скороченням штату. На сьогодні відповідач є військовим пенсіонером та верераном військової служби. Сторона відповідача вказує на те, що оскільки відповідач працював у Військовому інституті КНУ ім. Т.Шевченка більше 10 років, останнього, було звільнено у зв`язку зі скороченням штату, а тому питання щодо можливого виселення відповідача та його сім`ї із займаного ними житла кімнати в гуртожитку, -має вирішуватись із дотриманням ч.ч. 2, 3 ст. 132, 109, 124, 125 ЖК, які передбачають, що їх виселення можливе лише із одночасним наданням іншого постійного жилого приміщення. З огляду на викладене, а також приймачи до уваги те, що відповідач разом із сім`єю з 2004 року на законних підставах за погодженням із керівником КНУ ім. Т.Шевченка проживають в гуртожитку, за своє проживання систематично сплачують кошти за житлово-комунальні послуги, іншого житла не мають, перебувають на квартирному обліку, а відтак законні підстави для виселення відповідача разом із сім`єю відсутні.
У вересні 2020 року представник позивача, посилаючись на положення ч.ч.2, 3 ст. 132 ЖК, змінив предмет позовних вимог, та просив суд виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 та його сім`ю із гуртожитку АДРЕСА_4 .
В ході розгляду справи до участі у справі в якості третіх осіб було залучено Службу у справах дітей та сім`ї Голосіївської районої в м. Києві державної адміністрації.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24.02.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до суового розгляду.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав.
Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги не винали та просили в їх задоволенні відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на позов.
Інші сторони в судове засідання е з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі.
Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.
Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Судом встановлено, що гуртожиток АДРЕСА_5 належить Київському національному університету імені Тараса Шевченка, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та наказом МОН України № 1195 від 01.11.2018 року.
Крім того, відповідно до п. 66 Статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка, усі будівлі, житло, навчальне і наукове обладнання, інвентар, інше майно належать університету на правах повного господарського відання і використовуються ним самостійно.
Положенням про студентське містечко та студентський гуртожиток Київського національного університету імені Тараса Шевченка передбачено, що проживання в студентських гуртожитках сторонніх осіб забороняється.
Відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , однак, фактично проживають у кімнаті АДРЕСА_1 .
Так, 26.12.2003 року начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся до Київського національного університету імені Тараса Шевченка із проханням поселити в гуртожиток № 19 університету в.о. начальника кафедри РХБЗ Шмиголя В.М. з його сім`єю: дружиною ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3 , що підтверджується копією листа від 26.12.2003 р. № 18/2379.
Відповідача разом із сім`єю за погодженням із керівництвом Київського національного університету імені Тараса Шевченка було поселено до гуртожитку, та 10.02.2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання в тимчасове користування житлового приміщення в гуртожитку АДРЕСА_3 , строк дії договору із 10.02.2004 р. по 01.07.2004 р.
24.05.2004 року начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка знову звернувся до університету з проханням продовжити термін проживання відповідача із 01.07.2004 р. по 01.07.2005 р., а також 20.07.2011 р. начальник Військового інституту Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся із проханням продовжити термін проживання на наступний рік та переселити відповідача із членами сім`ї із гуртожитку АДРЕСА_3 до гуртожитку № 15 університету. Впродовж наступних років були аналогічні листи із проханням продовжити термін проживання відповідачів в гуртожитку (а.с.25-32).
Сторона відповідача вказує та судом встановлено, що ОСОБА_1 із 29.06.2000 р. проходив військову службу в Військовому інституті КНУ ім. Т.Шевченка.
Відповідно до копії витягу із наказу Міністра оборони Укпаїнеи № 320 від 27.09.2013 року, ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас за ст. 26 ч. 6 п. б (за станом здоров`я) Закону України «Про військових обов`язок і військову службу».
Відповідно до довідки Голосіївської РДА в м. Києві від 05.11.2019 року № 2116, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Голосіївському районному в м. Києві військовому комісаріаті.
Відповідно до копії витягу із наказу Міністерства оборони України № 175 від 29.08.2017 року, ОСОБА_1 було звільнено із Військового інституту КНУ ім. Т.Шевченка на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників.
Позивач вказує, що із 30.08.2017 року відповідач ОСОБА_1 не працює у Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка, однак, продовжує неправомірно проживати у гуртожитку, а тому на підставі ч.ч. 2, 3 ст. 132 ЖК має бути виселений разом із сім`єю без надання іншого житлового приміщення.
Сторона відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, вказує на відсутність підстав, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 132 ЖК, для виселення відповідача разом із сім`єю без надання іншого житлового приміщення, оскільки, відповідч працював у Військовому інституті КНУ ім. Т.Шевченка більше 10 років, останнього, було звільнено у зв`язку зі скороченням штату, відповідач разом із сім`єю з 2004 року на законних підставах за погодженням із керівником КНУ ім. Т.Шевченка проживає в гуртожитку, за своє проживання систематично сплачує кошти за житлово-комунальні послуги, іншого житла не має, та перебуває на квартирному обліку.
Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР та Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27.04.2015 № 84 встановлено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.
Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті міських (крім міст Києва та Севастополя), районних у містах рад, районних у місті Києві та Севастополі державних адміністрацій.
Норми ч. 2 ст. 128 ЖК України передбачають, що житлова площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.
Під гуртожитки надаються спеціально спорудженні або переобладнані з цією метою жилі приміщення.
За правилами частин 1, 2 статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до положень статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.
Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Таким чином, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї осіб, які перебували на військовій службі або працювали у системі Збройних Сил України не менш як десять років (стаття 125 ЖК Української РСР).
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 проходив військову службу із 29.06.2000 р. у Військовому інституті КНУ ім.. Т.Шевченка та наказом Міністра оборони України від 27.09.2013 року був звільнений в запас на підставі п. б ч. 6 ст. 26 (за станом здоров`я).
Таким чином, відповідач ОСОБА_1 має стаж військової служби більше 10 років, та він був звільнений із військової служби у запас за станом здоров`я, а відтак на нього поширюються положення статті 132 ЖК Української РСР, тобто, відповідач не може бути виселений без надання іншого жилого приміщення, а тому доводи сторони позивача в цій частині є хибними.
Крім того, варто вказати на те, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції».
Заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначав, що спірна кімната у гуртожитку є його єдиним житлом та житлом його родини, доказів на спростування вказаних обставин, матеріали справи не містять.
Окремо варто відзначити те, що при розгляді справи судом було встановлено, що відповідач разом із сім`єю на законних підставах за погодженям із керівництвом університету був заселений до житлового приміщення в гуртожитку, іншого місця проживання відповідач не має, останній, перебуває на квартирному обліку.
Крім того, було встановлено, що відповідач був звільнений не за власним бажанням без поважних причин, та/або за порушення трудової дисципліни та/ або вчинення злочину, а за станом здоров`я.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
При вирішенні питання про виселення відповідачів з кімнати гуртожитку, суд, встановивши баланс між інтересами відповідача та його сім`ї, які тривалий час були наймачами спірного житла, та інтересами позивача, - вважає за необхідним зазначити, що відповідач, який пропрацював більше десяти років у Військовому інституті КНУ ім. Т. Шевченка, був звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я, постійного житла, крім спірної кімнати не має, а також те, що відповідач не відноситься до перелічених у частинах першій, третій статті 132 ЖК УРСР осіб, не може бути виселений та позбавлений права користування спірним житловим приміщенням, оскільки у разі позбавлення вказаного житла відповідач та члени його сім`ї автоматично стають безхатченками.
Крім того, примусове виселення відповідачів з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, свідчитиме про порушення відносно них статті 8 Конвенції.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не встановлено достатніх правових підстав для виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення без надання їм іншого житлового приміщення, а тому суд вважає, що відсутні підстави для захисту прав власника у визначений позивачем спосіб, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фактично понесеному.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 137, 139, 141, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позову Київського національного університету імені Тараса Шевченка до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районої в м. Києві державної адміністрації про виселення, - відмовити.
Судовий збір залишити за Київським національним університетом імені Тараса Шевченка по фактично понесеному.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий Н.П. Чередніченко