Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Матвєєвої Ю. О. , при секретарі судового засідання Радченко М.О., за участю представника позивача адвоката Темір І.В., відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Іванової Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права користування чужим майном та виселення,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року позивачка звернулася з зазначеним позовом до суду. У обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є одноосібним власником в порядку спадкування після смерті бабки ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартири АДРЕСА_1 . Зазначена квартира фактично є окремим об`єктом нерухомого майна, а саме частиною одноповерхового будинку та складається з трьох житлових кімнат, площею 35,5 кв.м., коридору, кухні, кладових з відповідними до неї господарськми будівлями і спорудами, а саме гаражу (літ. З-1), сараю (літ.Б-1), вбиральні (літ. Д-1), огорожі (№ 1,2), замощення (літ.І), загальна площа квартири (частини будинку) складає 57,6 кв.м. 20 липня 2009 року право власності на 1/2 частину житлового будинку, оформлене рішенням суду було зареєстровано в Реєстрі реєстрації права власності на нерухоме майно за № 20515288, що підтверджується документально Витягом про реєстрацію права власності. 02 вересня 2005 року, між позивачкою та відповідачем по справі ОСОБА_1 , був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації актів Жовтневого відділу державної РАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, був проведений відповідний актовий запис за № 742. Дошлюбне прізвище позивачки - ОСОБА_2 . Від шлюбу народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Шлюб з відповідачем було розірвано рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 вересня 2019 року. Фактично спільне господарство сторони не ведуть, спільно не проживають з 2017 року. Між тим, з причин неповаги ОСОБА_1 до прав і свобод позивачки, остання вимушена періодично мешкати в іншому житловому приміщенні, при цьому сплачувати усі платежі, пов`язані з утриманням її власності, якою безпідставно користується відповідач. Так, в частині, що належить позивачці на праві власності, зареєстровані: позивачка ОСОБА_2 , її мати ОСОБА_6 , син ОСОБА_5 та колишній чоловік ОСОБА_1 . Відповідач ОСОБА_1 вселився в будинок і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Позивачка наголошує, що відповідач вселився у спірний будинок як член сім`ї власника будинку. У зв`язку із тим, що з 2017 року та після розірвання шлюбу, сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільне господарство, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. На підставі викладеного, позивачка просила припинити право відповідача на користування чужим майном та виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з жилого приміщення, а саме з 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , яка належить позивачці, а також стягнути судові витрати по справі з відповідача.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечували проти позову, оскільки на даний час позивачка в будинку не проживає, тривалий час там проживає відповідач разом із малолітнім сином, якого повністю утримує, доглядає за будинком, садибою, сплачує комунальні послуги. Вважають, що у позивачки немає законних підстав для виселення відповідача, тому її позовні вимоги є необґрунтованими.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що знає родину ОСОБА_2 , вони перебували у шлюбі, а після його розірвання позивачка створила іншу сім`ю. Відповідач проживає в будинку в сел.. Талаківка, доглядає за ним. Зазначила, що підписувала у грудні 2019 року якийсь документ, але не читала його зміст.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачка по справі ОСОБА_2 є громадянкою України, народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в с.Талаківка м.Маріуполя Донецької області.

Відповідач по справі ОСОБА_1 є громадянином України, народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в с.Берестове Бердянського району Запорізької області.

Відповідно до рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області №264/1022/19 від 10 вересня 2019 року, сторони розірвали шлюб 10 вересня 2019 року.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23342817 від 20 липня 2009 року, власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 , реєстровий № 20515288.

Підставою здійснення вказаної реєстрації є рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 30 червня 2009 року за №2-1577/2009, яке набрало законної сили 10 липня 2009року. Так, за рішенням суду визнано за ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на самовільно збудований гараж «Г-1», розташований за адресою: АДРЕСА_3 та визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування після ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_4 , а також гараж «літ.З-1», сарай «літ.Б-1», вбиральню «літ.Д-1», забори №1,2, замощення І.

Судом досліджено наданий технічний паспорт на квартиру, затверджений МКП «Маріупольське БТІ», власником якої є ОСОБА_2 .

Згідно домової книги, в будинку АДРЕСА_2 зареєстрований зокрема ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 25 грудня 2009 року. Вказана обставина також підтверджується довідкою Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 14 березня2020 року. Окрім того, в будинку зареєстрована позивачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 25 грудня 2009 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 10 липня 1996 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 25 грудня 2009 року.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , була зареєстрована в будинку з 19 лютого 1981 року по 07 грудня 2019 року та знята з реєстрації в зв`язку зі смертю.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , був зареєстрований в будинку з 19 лютого 1981 року по 14 березня 2020 року та знятий з реєстрації в зв`язку зі смертю.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №1197 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уклав 02 вересня 2005 року шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в Жовтневому відділі РАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області, актовий запис №742. Після реєстрації шлюбу дружині змінено прізвище на « ОСОБА_2 ».

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_10 та його батьками зазначені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , актовий запис №24.

Відповідно до паспорту громадянина України № НОМЕР_4 , ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_11 в м.Маріуполі Донецької області, адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту обстеження факту проживання від 09 грудня 2019 року, станом на 08 грудня 2019 року за адресою : АДРЕСА_2 фактично проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Судом досліджено надані позивачкою квитанції про сплату комунальних послуг.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.09.2005 року до 10.10. 2019 року. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області 10.09.2019 року, яке набрало законної сили 10.10.2019 року, шлюб між ними розірвано.

ОСОБА_1 зареєструвався та вселився у спірний будинок зі згоди його власника - ОСОБА_2 та проживав у ньому як член її сім`ї, чоловік.

Також встановлено, що позивачка ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті бабки ОСОБА_3 є одноосібним власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 з відповідними до неї господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - ОСОБА_2 житловий будинок з відповідними до неї господарськими будівлями та спорудами належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - ОСОБА_1 вселився до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею - ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

За змістом ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Положеннями ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з тим згідно з положеннями ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Отже, за порівняльним аналізом ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, а положення ст. 405 ЦК, ст. ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, № 309/2477/16-ц від 16 січня 2019 року.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 був членом сім`ї ОСОБА_13 , сторони спільно проживали, вели спільне господарство в період зареєстрованого шлюбу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі за № 447/455/17 зазначила, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу Цивільний кодекс є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

Законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Частиною 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За положеннями ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Основний принцип, який застосовує ЄСПЛ у численних справах з питань права приватної власності і на який наголосила ВП Верховного Суду у вищевказаній постанові, це принцип пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (щодо права на житло відповідача) та ст.1 Першого протоколу до неї (щодо права власності позивача). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У даному випадку суд оцінює порядок набуття відповідачем права користування житлом, який відбувся у зв`язку із перебуванням останнього в шлюбі з позивачкою та припинений внаслідок розірвання шлюбу.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідача, який не є членом сім`ї власника і у якого припинились правові підстави користування чужим майном, тому такі підлягають захисту шляхом виселення відповідача.

Показання свідка ОСОБА_9 підтверджують проживання відповідача у спірному будинку, що не оспорюється сторонами і не є підставою для відмови в позові.

Проживання сина сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , в спірному будинку разом із батьком не є підставою для відмови в позові, оскільки їх дитина, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом, що передбачено ст. 29 ЦК України.

Доводи відповідача про сплату ним комунальних послуг не підтверджені належними та допустимими доказами, натомість позивачкою надані копії квитанцій, які підтверджують її витрати по утриманню будинку.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачена нею сума судового збору, що відповідає приписам ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права користування чужим майном та виселення - задовольнити.

Припинити право ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ІПН НОМЕР_5 , на користування чужим майном - 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 з відповідними до неї господарськими будівлями та спорудами, який належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , ІПН НОМЕР_6 , на підставі приватної власності.

Виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ІПН НОМЕР_5 , з будинку АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , ІПН НОМЕР_6 на підставі приватної власності.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , ІПН НОМЕР_5 , на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_14 , ІПН НОМЕР_6 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 840, 80 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю. О. Матвєєва