Провадження № 22ц-824/4659/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив зобов`язати Департамент соціальної служби виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) створити службу по перевезенню лежачих хворих на безоплатній основі, відшкодувати йому моральну шкоду та судові витрати.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Не погодившись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається зокрема на те, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року йому уже було відмовлено у відкритті провадження у справі та роз`яснено право на звернення з цим позовом до суду цивільної юрисдикції, що він і зробив, крім того вважає, що у даній справі позовні вимоги спрямовані на захист саме цивільного права, тому, на його думку, цей спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, однак, відмовивши у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції фактично позбавив його права на доступ до правосуддя, через що вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції зокрема є зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини у даній справі підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства, тому суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України .

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що 02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду із позовом про зобов`язання Департаменту соціальної служби Виконавчого органу (КМДА) створити службу по перевезенню лежачих хворих на безоплатній основі та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., однак ухвалою цього суду від 20 жовтня 2020 року було відмовлено у відкритті провадження у справі з тих підстав, що оскільки підставою для звернення до суду з даним позовом стало порушення особистих немайнових прав позивача на свободу пересування, як особи з інвалідністю, і у даному випадку відновлення порушеного права позивача на свободу пересування, на переконання останнього, пов`язано з не створенням відповідачем служби по перевезенню лежачих хворих, що, в свою чергу, свідчить на користь того, що в рамках спірних правовідносин відповідач не вчиняє по відношенню до позивача жодних владних (управлінських) функцій, натомість спірні правовідносини мають не публічно-правовий, а приватно-правовий характер, тому адміністративний суд дійшов висновку, що спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

У подальшому, у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з цим же позовом до Дніпровського районного суду міста Києва, однак оскаржуваною ухвалою було відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки даний спір, на думку суду, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Разом з тим, у статті 1 Конституції, Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов`язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних і справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплено як основоположні принципи в Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже - порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, указавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони». ЄСПЛ також наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Крім того, у статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatismutandis рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», заяви № 7714/06 та № 23654/08), зокрема пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади.

У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13,14, 23, 25, 26). У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08)ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122,125). У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що із врахуванням того, що позивач спершу звернувся до суду адміністративної юрисдикції із цим позовом за захистом своїх прав, однак йому було відмовлено у розгляді його позову з підстав, що цей спір не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, та, звернувшись із цим позовом до Дніпровського районного суду міста Києва, вважав, що його права на судовий захист та розгляд його позову будуть дотримані, однак оскаржувана ухвала місцевого суду про відмову у відкритті провадження у справі позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на доступ до суду за правилами цивільного судочинства на виконання судового рішення суду іншої юрисдикції, який вирішив, що спір йому не підсудний й рекомендував звернутися за підсудністю саме до цивільного суду, через що, на думку колегії суддів, судом першої інстанції не було повною мірою дотримано право позивача на вільний доступ до правосуддя, що є беззаперечною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 379 ЦПК України як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 04 грудня 2020 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: