ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2711/21 Справа № 216/23/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства Державний ощадний банк України на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства Державний ощадний банк України до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі територіального відокремленого безбалансового відділення Дніпропетровське обласне управління АТ Ощадбанк про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України, назва якого наразі змінена на акціонерне товариство Державний ощадний банк України, (далі АТ Державний ощадний банк України) звернулось до суду, з уточненим 04 вересня 2015 року, позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи його тим, що 05 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит №797, за мовами якого надано останній кредит в розмірі 62 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14% річних, строком повернення 04 вересня 2028 року.

Вказували, що на забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит, 05 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 .

Зазначали, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 25 листопада 2014 року становила 59 753,47 доларів США, а тому банк просив ухвалити рішення, яким звернути стягнення на предмет іпотеки, згідно іпотечного договору від 05 вересня 2008 року, на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальна площа якої, становить 63,90 кв.м, житлова площа 37,7 кв.м, що знаходиться у АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №797 в розмірі 59 753,47 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 25 листопада 2014 року, що складається з: строкової заборгованості по кредиту 37 533,47 доларів США, простроченої заборгованості по кредиту 3 652,58 доларів США, простроченої заборгованості по відсоткам - 2 682,47 доларів США, пені за несвоєчасне повернення відсотків 12 950,27 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 2 677,32 доларів США, 3 процентів річних за несвоєчасну сплату процентів (ст.625 ЦК України) 212,88 доларів США, 3 процентів річних за несвоєчасне погашення основного боргу (ст.625 ЦК України) 44,48 доларів США. Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу банком, як Іпотекодержателем, від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною не менше 209 509 (двісті дев`ять тисяч п`ятсот дев`ять) грн. Надати ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк», у порядку ст.34 Закону України «Про іпотеку» право на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, а також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрації права власності на нерухоме майно та нотаріусів, будь-яких документів (їх копії, дублікати, витягів з державних реєстрів, довідки) необхідних для продажу нерухомого майна, а саме: трикімнатної квартири, загальною площею 63,90 кв.м, житлова площа 37,7 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_2 . На період реалізації предмета іпотеки передати його в управління ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк», у порядку ст.34 Закону України «Про іпотеку».

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним, уточненим 30 липня 2015 року, позовом до АТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсними договір про іпотечний кредит №797 від 05 вересня 2008 року та договір про іпотеку.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона, як споживач, не була належним чином повідомлена про дійсні умови кредитування до моменту підписання кредитного договору; банк не надавав їй валютні кошти, в якості кредиту, на підставі укладеного договору; кредитний договір не містить істотних умов, передбачених чинним законодавством, істотно суперечить кредитній заявці та умовам, викладеним в повідомленні про умови кредитування; при цьому недійсність основного зобов`язання тягне за собою недійсність похідного зобов`язання.

Посилаючись на те, що банк, проводячи нечесну підприємницьку практику, використовуючи необізнаність споживача у питаннях фінансових послуг, банк ввів споживача в оману щодо істотних умов кредитування, уклав зі споживачем кредитний договір, якій не відповідає вимогам законодавства України, валютні кошти згідно кредитного договору в розпорядження споживача не видавав, а гривневі кошти в фактичній сумі, яка не відома споживачу, надав в позадоговірному порядку шляхом сплати за споживача вартості квартири, поклавши при цьому на споживача валютні зобов`язання згідно недійсного кредитного договору та отримавши права звернення стягнення на житло в рахунок погашення недійсних зобов`язань, а тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним з моменту укладення договір про іпотечний кредит №797 від 05 вересня 2008 року, укладений між нею та банком; визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки, укладений між нею та банком, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н.Л., реєстраційний номер №5238 від 05 вересня 2008 року.

Справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій.

Останнім рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2020 року у задоволенні первісного позову АТ Державний ощадний банк України відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

В апеляційній скарзі позивач АТ Державний ощадний банк України, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що їх позовні вимоги законні та доведені належними та допустимими доказами, в той час коли зустрічні позовні вимоги є надуманими та такими, що не можуть бути задоволені з зазначених ОСОБА_1 обставин. Наголошували, що відповідач отримувала грошові кошти на підставі кредитного договору та допустила значну заборгованість. Висновок експерта №6730 від 20 травня 2019 року за результатами судової будівельно-технічної експертизи не може слугувати підставою для відмови у задоволенні їх позову та бути підставою для задоволення зустрічного позову. Зазначали про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв уточнену ними 28 липня 2020 року позовну заяву.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу сторони по справі не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 вересня 2008 року між АТ Державний ощадний банк України та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №797, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 62 тисячі доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14% річних, строком повернення 04 вересня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит між банком та ОСОБА_1 05 вересня 2008 року було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки за цим договором є нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» зазначало, що ОСОБА_1 належним чином умови договору про іпотечний кредит від 05 вересня 2008 року №797 не виконувала, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яка станом на 25 листопада 2014 року становила 59 753,47 доларів США.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, в договорі про іпотечний кредит (далі «кредитний договір») вказані невірна сума кредиту та невірна валюта кредиту. Узгоджена сторонами сума кредиту дорівнювала вартості придбаної позичальницею квартири та визначалась в національній валюті, про що було зазначено в нотаріальній заяві продавця квартири.

В пункті 1.3 кредитного договору встановлено непередбачений поточним законодавством порядок видачі кредиту «з позичкового рахунку готівкою» та порушено встановлений законодавством порядок видачі готівкового валютного кредиту з поточного рахунку позичальника в іноземній валюті, на підставі заяви власника рахунку про видачу готівкової іноземної валюти.

В пункті 1.5 кредитного договору передбачено незаконну вимогу для позичальника погашати кредит шляхом сплати щомісячних платежів в розмірі 259,00 доларів США шляхом внесення готівки до каси Банку. Згідно вимог поточного на той час законодавства позичальник мав вносити гривневі кошти на свій поточний рахунок, з якого (за дорученням позичальника) Банк мав направляти кошти позичальника на придбання іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України для її подальшого зарахування на поточний рахунок позичальника в іноземній валюті та перерахування в безготівковому порядку на рахунок Банку.

В пункті 4.1.2. передбачений незаконний «обов`язок» Банку відкрити позичальнику «позичковий рахунок» типу 2233 для надання кредиту та обліку заборгованості за кредитом, та рахунок типу 2238 для перерахування та обліку нарахованих процентів за кредитом. Згідно діючого законодавства Банк міг «відкрити» клієнту фізичній особі або поточний, або вкладний (депозитний) рахунок. Рахунки типу 223 та 2238 є внутрішньо обліковими рахунками банківської установи і не є рахунками клієнтів, тобто їх не можна було «відкрити» клієнту.

Згідно до вимог законодавства на час укладення договорів (кредитного та іпотечного) банківський кредит готівкою в іноземній валюті міг бути виданий виключно з поточного рахунку позичальника, відкритого у відповідній банківській установі, на підставі заяви позичальника про видачу готівки в іноземній валюті з власного рахунку. В свою чергу поточний рахунок в іноземній валюті міг бути відкритий фізичній особі лише за наявності відкритого для неї поточного рахунку в національній валюті в цій банківській установі.

Наданий банком прибутково-видатковий касовий ордер від 05 вересня 2008 року не містить обов`язкових реквізитів, зокрема: місце складання, назву банку, номери рахунків, по яких здійснюється операція, підписи касира та бухгалтера, не відображена сума операції в валюті України.

При розгляді справи по суті сторона відповідача подала до суду заяву про фальшивість цього доказу.

Під час скасування попереднього судового рішення по справі суд касаційної інстанції звернув увагу на необхідність надати належну правову оцінку документам, які надані позивачем на підтвердження факту видачі кредиту.

В судовому засіданні був досліджений висновок експерта №6730 від 20 травня 2019 року за результатами судової будівельно-технічної експертизи, проведеної за клопотанням відповідачки, встановлено: «1.Фотознімки об`єкту нерухомості (житлового приміщення), які містяться в матеріалах звіту про оцінку майна 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1 , виготовленого 01 вересня 2008 року ТОВ «Інвест-Кривбас-Експерт» на замовлення ОСОБА_2 та наданого ПАТ «Ощадбанк» суду, не відповідають дійсному фактичному стану приміщень квартири АДРЕСА_1 , який встановлено на момент проведення дослідження. 2.При дослідженні встановлено, що якісні (товарні) та технічні характеристики, які описані у вказаному звіті про оцінку майна від 01 вересня 2008 року, не відповідають фактичним технічним та якісним характеристикам квартири АДРЕСА_1 , встановленим на момент проведення дослідження».

Таким чином експертним дослідженням підтверджено твердження відповідачки про фальшивість звіту про оцінку, на підставі якого були оформлені кредитний договір (сума кредиту) та іпотечний договір. В сукупності з іншими обставинами справи цей доказ свідчить про те що відбулось оформлення кредиту на суму значно більшу, ніж замовляла позичальниця.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вважав, що в задоволенні первісного позову АТ "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки необхідно відмовити, а зустрічний позов про захист прав споживача задовольнити.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526,530,610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Предметом позову АТ "Державний ощадний банк України" у справі, яка переглядається, є звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №797.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Так, відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, виходячи із змісту статей 526,599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які забезпечувальні зобов`язання, що випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти свою дію у разі, якщо основне зобов`язання залишилося невиконаним.

За змістом абзацу 3 статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки (стаття 11 Закону України «Про іпотеку»).

Укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) бере на себе всі ризики, пов`язані з невиконанням зобов`язання боржником (у межах вартості предмета застави (іпотеки), у тому числі й ті, що виникають унаслідок банкрутства боржника з його подальшим виключенням із відповідного державного реєстру. Оскільки покладення цих ризиків на особу, яка видала забезпечення, відбулося за договором, укладеним заставодавцем (іпотекодавцем) саме із кредитором, то всі узяті ризики слід покладати на особу, яка видала забезпечення, і після припинення існування боржника.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частинами першою, п`ятою, дев`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» визначено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 6.6. іпотечного договору передбачене застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання.

За цим договором іпотекодержатель має право від свого імені здійснити продаж предмету іпотеки будь-якій особі на підставі цього іпотечного договору, який містить це застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, та/або набути право право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань на підставі цього застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, встановленому законодавством (т.1 а.с.17-22).

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору, зокрема шляхом продажу банком від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 цього Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1)реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»); 2)продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 цього Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц (провадження №14-112цс19) та від 12 червня 2019 року у справі №205/578/14-ц (провадження №14-48цс19).

Таким чином позовні вимоги АТ "Державний ощадний банк України" до задоволення не підлягають.

Заява про уточнення позовних вимог, яка була подана до суду першої інстанції 28 липня 2020 року, тобто на стадії розгляду справи по суті, та з врахуванням даної уточненої позовної заяви, прохальна частина апеляційної скарги про звернення стягнення на предмет іпотеки з визначенням способу реалізації предмета іпотеки в порядку ст.41 Закону України Про іпотеку шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України Про виконавче провадження з ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконання рішення суду, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, тобто зміну способу реалізації предмета іпотеки з позасудового порядку продажу від свого імені на продаж на прилюдних торгах не може бути прийнята до уваги судом апеляційної інстанції оскільки позивач може змінити позовні вимог до закінчення підготовчого засідання.

Провадження у даній справі було відкрито 04 лютого 2015 року, 08 липня 2015 року суд першої інстанції перейшов до розгляду даної справи по суті.

Після повернення справи до суду першої інстанції після перегляду судового рішення від 04 вересня 2015 року судом апеляційної інстанції та його скасування судом касаційної інстанції, на час подачі 28 липня 2020 року уточненої позовної заяви, справа судом першої інстанції розглядалась по суті.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Підстава позову це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутись до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (пункти 37,54); від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (пункт 31.4)).

Таким чином доводи апеляційної скарги банку в частині наявності підстав для задоволення позову колегією суддів відхиляються.

В той же час доводи апеляційної скарги в частині відсутності правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 заслуговують на увагу.

За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За положеннями частин першої, шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Банки мають надавати споживачу повну, необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Матеріалами справи підтверджується факт укладання спірного кредитного договору та договору іпотеки, про що свідчить підписи сторін на кожній сторінці.

Договорами чітко визначено предмет договору, порядок надання кредиту та сплати процентів, права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, звільнення від відповідальності, врегулювання спорів, заключні положення, гарантії, особливі умови.

Сторонам також було узгоджено детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту.

У текстах спірних договорів зазначено, що позичальник повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за цим договором та погоджується з ними.

Спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Банк надав позичальнику документи, які передували укладанню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Висновок експерта №6730 від 20 травня 2019 року, за результатами судової будівельно-технічної експертизи, не може слугувати підставою для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Посилання зустрічного позову ОСОБА_1 про неотримання нею кредитних коштів не можуть бути прийняті до уваги через їх недоведеність.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено без дотримання норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення позову АТ Державний ощадний банк України та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Державний ощадний банк України задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову акціонерного товариства Державний ощадний банк України до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі територіального відокремленого безбалансового відділення Дніпропетровське обласне управління АТ Ощадбанк про захист прав споживачів відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.