Провадження № 2/201/983/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва, -

ВСТАНОВИВ:

17 листопада 2020 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно Висновку будівельно-технічного та земельно-технічного експертного дослідження № 1219-03 від 30.03.2018р. та зобов`язання ОСОБА_3 знести самовільно побудований сарай літ. Ж, який знаходиться на земельній ділянці АДРЕСА_1 . 19 лютого 2021 року позивачі уточнили свої позовні вимоги та просять суд визначити порядок користування земельною ділянкою, на якій розташовані домоволодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 згідно Висновку будівельно-технічного та земельно-технічного експертного дослідження № 1219-03 від 30.03.2018р. шляхом зобов`язання ОСОБА_3 перенести будівлю сараю літ. «Ж» вглибину земельної ділянки від споруди огорожі літ «№10» на відстань у 0,95 м., виконавши водозахисні заходи при проектуванні будинків і споруд на просідаючих грунтах для запобігання або зниження ймовірності замочування грунтів основи, викладені у п. 12.8.3 ДСТУ-Н Б В.1.1-44:2016 «Настанова щодо проектування будівель і споруд на просідаючих грунтах».

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що їм на праві власності належить 59/100 домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину від 12 серпня 2005 року після смерті ОСОБА_4 . Інші 49/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 належать відповідачу ОСОБА_3 . У кожної зі сторін у приватній власності є житловий будинок, а у спільному володінні сторін знаходяться водоколонка, сходи, огорожі та в користуванні - земельна ділянка загальною площею 478 кв.м. Земельна ділянка не приватизована сторонами і находиться в комунальній власності, вказана земельна ділянка була виділена для забудови батькові відповідача та спадкодавця ОСОБА_5 згідно з рішенням Жовтневого райвиконкому м. Дніпропетровська від 13 грудня 1984 року за № 1260. Сторони тривалий час спільно користуються вказаною земельною ділянкою, фактичного уточнення меж і поділ цієї земельної ділянки не був проведений.

До 2016 року суперечностей між сторонами стосовно користування спірною земельною ділянкою не виникало. В 2016 році з метою поліпшення житлових умов відповідач збудував паркан, веранду та сарай біля свого будинку та розпочав перешкоджати вільному проходу позивачів по зазначеній земельній ділянці до вулиці Переяславська . Вказане свідчить про порушення прав позивачів щодо користування спільною земельною ділянкою.

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив на позов та відзив на уточнену позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнав в повному обсязі, пояснивши, що позивачі самі перешкоджають йому користуватися в повній мірі спільною земельною ділянкою, по порядку користування земельною ділянкою спору не має. Весь час проживання за вказаною адресою позивачі потрапляли до свого домоволодіння з вулиці Переяславська через хвіртку по території домоволодіння № 132 , вздовж домоволодіння № 134 а , отже спірний сарай жодним чином не заважає позивачам потрапити на територію їхнього домоволодіння. Окрім того, саме зі сторони сараю «Ж» самими позивачами було поставлено глухий паркан. Сарай, який позивачі вважають об`єктом самочинного будівництва жодним чином не заважає позивачам. Окрім того, в 2016 році позивачі вже зверталися до відповідача з аналогічними позовними вимогами та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі № 201/17499/16ц суд відмовив позивачам у задоволенні позову. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року вищевказане рішення було залишене без змін та набрало чинності.

Позивачі надали до суду заяви, у яких просили суд здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача надав суду заяву про розгляд справи без участі відповідача в порядку письмового провадження, в якій зазначив, що просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та додав роздруківки рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року у цивільній справі № 201/17499/16ц та Постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у зазначеній цивільній справі.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мешкають, зареєстровані і мають на праві власності 59/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , зазначену частку вони набули у спільну сумісну власність в порядку спадкування. Інша частина цього домоволодіння - 41/100 частка - належить відповідачу ОСОБА_3 , в якого окремий будинок домоволодіння. У загальному володінні сторін знаходяться водоколонка, огорожі, сходи і земельна ділянка загальною площею 478 кв. м. Земельна ділянка не приватизована сторонами і находиться в комунальній власності, ця земельна ділянка виділялася для забудови батькові Відповідача ОСОБА_5 згідно з рішенням Жовтневого райвиконкому м. Дніпропетровська від 13 грудня 1984 року. Сторони тривалий час користуються вказаною земельною ділянкою, фактичного уточнення меж і поділ цієї земельної ділянки не був проведений. У 2016 році з метою поліпшення своїх житлових умов відповідач побудував до свого будинку веранду і сарай прямо, як вважають позивачі, на проході від вулиці і таким чином перекрив сходи і прохід та унеможливив для них належне користування земельною ділянкою і через це вони вимушені проходити до своєї частини домоволодіння через суміжну земельну ділянку сусіднього домоволодіння. Позивачі вважають, що відповідач своїми діями, поліпшенням житлових умов, перекрив сходи і прохід та унеможливив для них належне користування земельною ділянкою і через це вони вимушені проходити до своєї частини домоволодіння через суміжну земельну ділянку сусіднього домоволодіння.

В п. 21 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року вказано наступне: виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішені спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою.

Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Судом встановлено, що згідно зі сталим порядком користування земельними ділянками позивачі здійснюють прохід до свого будинку АДРЕСА_1 через хвіртку по території домоволодіння № 132 , вздовж домоволодіння № 134 а (в технічному паспорті споруди зазначені «А-1», «а-1», «В»), отже спірний сарай «Ж» жодним чином не заважає позивачам потрапити на територію їхнього домоволодіння. Окрім того, саме зі сторони сараю «Ж» позивачами було поставлено глухий паркан. Угода стосовно користування земельною ділянкою не ущемляє законні права сторін, не позбавляє їх можливості належно користуватися своєю частиною будинку, не суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам та єдиним можливим варіантом визначення порядку користування земельною ділянкою з урахуванням власності сторін та сталого порядку користування своїми земельними ділянками.

Частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України передбачає, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 1 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16.

Судом встановлено, що в наданій позивачами технічній документації інвентаризаційної справи «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» зазначено, що спірний сарай «Ж» побудований у 1990 році. Отже, на час набуття позивачами права власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 сарай вже був розташований на земельній ділянці, весь час свого проживання за значеною адресою позивачі користувалися проходом, який полягає на лінії межі між належним відповідачу житловим будинком і сусіднім домоволодінням АДРЕСА_2 . Вказаний висновок не суперечить висновкам викладеним в рішенні Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року по цивільній справі № 201/17499/16ц, залишеним без змін Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 треті особи Дніпровська міська рада і Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знесення об`єктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування домоволодіння.

Відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, Позивачами, в обґрунтуванням своїх вимог, не доведена обґрунтованість заявлених ними позовних вимог та не доведений факт порушення їх прав, зокрема, та обставина, що спірний сарай заважає їм користуватися спільною з Відповідачем земельною ділянкою та потрапляти на територію домоволодіння АДРЕСА_1 .

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідача заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивачів по незаконним (з точки зору позивачів) діям відносно нього, предмета спору, а позивачі цього не довели, твердження позивачів про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

За таких обставин суд вважає можливим відмовити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії.

У зв`язку з вищенаведеним, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат та витрат на правову допомогу, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою та зобов`язання знесення об`єкту самочинного будівництва - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев