Справа № 352/2445/20
Провадження № 22-ц/4808/590/21
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника апелянта Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Тисменицького районного суду, ухвалене у складі судді Хоминець М.М. 02 лютого 2021 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 16 березня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви. За умовами договору позичальник отримав кредит в розмірі 14 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Договір між сторонами укладено у порядку частини 1 статті 634 ЦК України шляхом приєднання. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 11 жовтня 2020 року утворилася заборгованість в розмірі 20 263,89 грн, з яких: 15 666,76 грн - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 15 666,76 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 3 556,24 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 1 040,89 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України; 0,00 грн нарахована пеня та 0,00 грн нарахована комісія.

Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати в розмірі 2 102 грн.

Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 02 лютого 2021 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи, на які посилається позивач, не можна розцінювати як частину укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі не підписані позичальником, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17. З наданих позивачем розрахунків заборгованості встановлено, що відповідач не має заборгованості за тілом кредиту, у тому числі простроченим тілом кредиту, оскільки він повернув банку на 15 694,34 грн більше, ніж зняв, кредитних коштів. Сума переплачених коштів покриває собою вимоги банку про стягнення заборгованості за простроченими відсотками та заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України. При цьому, суд зазначив, що вимога про стягнення відсотків згідно статті 625 ЦК України є безпідставною з огляду на відсутність простроченого кредиту.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Вказує, що на підтвердження позовних вимог позивачем було надано копію заяви, в якій відповідач особистим підписом засвідчив, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Згідно з цією заявою відповідача, ним було отримано кредитну картку, для чого було відкрито картрахунок із встановленням початкового кредитного ліміту та базовою процентною ставкою 3% на місяць (36% на рік). Відповідач отримав кредитну картку, здійснив дії щодо її активації, користувався кредитними коштами, а тому зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити неустойку у зв`язку з порушенням ним взятих на себе зобов`язань. Таким чином висновки суду про те, що банком не дотримано вимог законодавства щодо узгодження з відповідачем умов кредитування, не відповідають обставинам справи, оскільки спростовуються належними та допустимими доказами.

Апелянт не погоджується і з проведеним судом перерахунком заборгованості. Зазначає, що віднімаючи від загальної суми витрат по карті загальну суму погашень, суд першої інстанції безпідставно вважав, що такі суми повинні були спрямовуватися лише на погашення боргу за тілом кредиту. При цьому, судом не враховано положення статті 534 ЦК України та умови договору щодо черговості погашення вимог за грошовим зобов`язанням.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд, на думку апелянта, не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів та плати за їх користування.

З наведених мотивів апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 16 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви. За умовами договору банк надав позичальнику строковий кредит в сумі 1 593,60 грн на строк 12 місяців з 18 березня 2007 року по 18 березня 2008 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3,98 грн та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 265,60 грн в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки.

Погашення заборгованості, згідно заяви, здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 20 по 25 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 145,69 грн для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами.

Заявою передбачено, що згідно п. 4.2 Умов, при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту він сплачує банку відсотки в розмірі 8,5% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Також передбачено зміну відсоткової ставки.

Крім того вказано, що базова процентна ставка за кредитом становить 3% на місяць на залишок заборгованості.

В заяві відповідач погодився з тим, що ця заява разом із запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір (а.с. 16).

До кредитного договору банк додав витяг з Умов і правил надання банківських послуг (а.с. 17-22).

Позивачем також надано довідку про видані позичальнику кредитні картки за кредитним договором, згідно якої термін дії останньої кредитної картки - до червня 2022 року (а.с. 14); довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, за даними якої кредитний ліміт змінювався і станом на 26 травня 2017 року становив 14 000 грн (а.с. 15) та виписку з рахунку позичальника, з якої вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, зокрема знімав готівку в банкоматах, розраховувався за товари, здійснював інші операції, в тому числі вносив кошти на погашення кредиту (а.с. 36-42).

Згідно наданого позивачем розрахунку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 11 жовтня 2020 року становить 20 263,89 грн, з яких: 15 666,76 грн - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 15 666,76 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 3 556,24 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 1 040,89 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України; 0,00 грн нарахована пеня та 0,00 грн нарахована комісія (а.с. 5-13).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина 1 статті 1050 ЦК України).

Банк, пред`являючи вказаний позов, просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованість за простроченими відсотками, а також заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України.

Обґрунтовуючи вказані позовні вимоги, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, банк, окрім самого розрахунку заборгованості за кредитним договором від 16 березня 2007 року, посилався також на витяг з Умов та правил надання банківських послуг і Тарифи, розміщені на сайті банку, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Умов та правил і Тарифів розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву від 16 березня 2007 року.

Більше того, в заяві міститься посилання на Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), а позивачем додано до позовної заяви витяг з Умов та правила надання банківських послуг.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, згідно з вимогами процесуального права доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), яку правильно враховано судом першої інстанції.

Відтак, єдиним документом, який підтверджує виникнення між сторонами кредитних правовідносин та визначає їх умови, є підписана відповідачем анкета-заява від 16 березня 2007 року.

В зазначеній заяві сторонами погоджено розмір кредиту, процентну ставку за користування кредитом, строки погашення кредиту, а також відповідальність за порушення зобов`язань із погашення кредиту у вигляді сплати процентів за підвищеною процентною ставкою.

Факт отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою з рахунку (а.с. 36-42), а наявність заборгованості за кредитним договором - розрахунком заборгованості (а.с. 5-13), який відповідачем не спростований.

Крім того, відповідач погоджувався на збільшення йому кредитного ліміту, а також нарахування процентів за користування кредитними коштами за вказаними в розрахунку ставками, про що свідчить той факт, що він не звертався до банку з будь-якими претензіями з даного приводу, а вносив кошти на погашення заборгованості.

Суд першої інстанції вищезазначеного не врахував, а відтак дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту, в тому числі за простроченим тілом кредиту в розмірі 15 666,76 грн та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 3 556,24 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 040,89 грн заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, то суд першої інстанції правильно вважав таку вимогу безпідставною з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, урегульовані частиною другою статті 625 цього Кодексу, згідно яких на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Такі проценти підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, термін дії останньої кредитної картки, виданої ОСОБА_1 - до червня 2022 року (а.с. 14).

Верховний Суд України в постанові від 22 жовтня 2014 року у справі №6-127цс14 висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування.

Оскільки банк звернувся в суд з позовом до відповідача до спливу строку кредитування, то право на стягнення процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, не настало.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту, в тому числі заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 15 666,76 грн та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 3 556,24 грн слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача вказані суми заборгованості.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення 1 040,89 грн заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, слід залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про стягнення 15 666,76 грн заборгованості за тілом кредиту, в тому числі заборгованості за простроченим тілом кредиту, та 3 556,24 грн заборгованості за простроченими відсотками, то пропорційно розміру задоволених позовних вимог (94,86%) стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає 1 993,96 грн судового збору за подання позовної заяви та 2 990,94 грн судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 4 984,90 грн судового збору.

Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Тисменицького районного суду від 02 лютого 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, в тому числі заборгованості за простроченим тілом кредиту, та заборгованості за простроченими відсотками скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження якого м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, , МФО 305299, заборгованість за кредитним договором б/н від 16 березня 2007 року в розмірі 19 223 грн (дев`ятнадцять тисяч двісті двадцять три гривні), з яких: 15 666,76 грн - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту, та 3 556,24 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

В решті заочне рішення Тисменицького районного суду від 02 лютого 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження якого м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, , МФО 305299, - 4 984,90 грн судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року