ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3844/21 Справа № 203/4135/20 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Деркач Н.М.,

суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі Піменовій М.В.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення осіб апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову банк зазначив, що відповідачка звернулась до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 23 червня 2006 року. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов договору відповідачка зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, а тому станом на 10 вересня 2020 року заборгованість відповідачки за кредитним договором перед банком складає 20882,41 грн., яку банк просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року у задоволенні позову банку відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому банк зазначив, що кредитний договір, укладений з відповідачкою, повністю відповідає вимогам закону, ОСОБА_1 власним підписом підтвердила свою згоду з його умовами.

ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ Приватбанк не скористалась.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення у даній справі не відповідає.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог банку в повному обсязі суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем позовних вимог.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 23 червня 2006 між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви про відкриття рахунку та надання послуг, укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредитну картку Універсальну, валюта: гривня, сума кредитного ліміту: 2 500 гривень, базова процентна ставка: 3% в місяць з розрахунку 360 днів на рік, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Погашення заборгованості за кредитним лімітом може здійснюватись, як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і шляхом списання коштів з дебетової картки. Також, згідно вищевказаної заяви, ОСОБА_1 23.06.2006 року отримала платіжну картку № НОМЕР_1 (а.с. 37).

До матеріалів справи банк додав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, на які посилається як на підставу для нарахування заборгованості.

Відповідно до наданого Банком розрахунку, внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору, у ОСОБА_1 станом на 10 вересня 2020 року утворилась заборгованість перед банком за кредитом в розмірі 20 882,41 грн, з яких: 16 300,89 грн. тіло кредиту, 4 581,52 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом.

Таким чином, між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Заборгованість відповідачки 16 300,89 грн. є складовою загальної заборгованості по тілу кредиту, яку ОСОБА_1 отримала і не повернула банку. Суд першої інстанції помилково вважав, що заборгованість за тілом кредиту не підлягає стягненню з відповідачки і безпідставно відмовив у стягненні цієї суми на користь позивача.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідачки за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Так, матеріалами справи встановлено, що кредитна картка відповідачки була відкрита 23.06.2006 року та неодноразово перевипускалася у 2013, 2015, 2016 та у 2018 році, термін дії останньої до листопада 2022 року(а.с. 35).

Згідно довідки банку, по карткам ОСОБА_1 встановлювався кредитний ліміт, який станом на 2017 рік досяг 21 000 грн.(а.с. 34).

Крім того, згідно виписки про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 , вона активно користувалася кредитними коштами (отримувала готівку у банкоматі, купувала товари, перераховував кошти на інші рахунки тощо та частково здійснювала повернення коштів банку), внаслідок чого і виникла заборгованість за тілом кредиту у загальному розмірі 16300,89 грн., яку ОСОБА_1 отримала і не повернула банку(а.с. 74-104).

З урахуванням наведених обставин, беручи до уваги розрахунок банку суми заборгованості відповідачки, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ ПриватБанк заборгованість по тілу кредиту у сумі 16 300,89 грн.

Разом з тим, у справі що розглядається, позивач просив стягнути з відповідачки 4581,52 грн. відсотків за користування кредитом, нарахованих у відповідності до умов Заяви, підписаної позичальником ОСОБА_1 .

Як встановлено судом, заява позичальника дійсно містить умови нарахування відсотків за користування кредитними коштами, розмір яких становить 36% на рік.

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як вбачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачкою, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Як зазначено в правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такої ж позиції притримується Верховний Суд: Постанова від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

Однак, як вбачається з наданого Банком розрахунку (а.с. 8-33), з 01.04.2015 року Банк в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки до 43,2 % річних, потім з 01.06.2015 року зменшив до 30%, а з 22.11.2015 року знову збільшив до 43,2 %, при цьому матеріали цивільної справи не містять доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому такі збільшення є незаконними, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за період з 01.04.2015 року по 31.05.2015 року та за період з 22.11.2015 року по 10.09.2020 року необхідно відмовити.

Між тим, як вбачається з даного розрахунку заборгованості, станом на 31.03.2015 року (останній день застосування Банком процентної ставки в межах обумовленого у Заяві позичальника розміру) заборгованість за відсотками з накопичувальним підсумком становила 59.85 грн., а також за період з 01.06.2015 року по 21.11.2015 року, коли відсоткова ставка була зменшена до 30%, заборгованість за відсотками з накопичувальним підсумком становила 0,26 грн.

Таким чином, з урахуванням наведеного, вимоги про стягнення заборгованості за відсотками підлягають частковому задоволенню: з ОСОБА_1 слід стягнути на користь Банку відсотки за користування кредитними коштами за період з 05.07.2006 року по 31.03.2015 року у розмірі 59,85 грн. та за період з 01.06.2015 року по 21.11.2015 року у розмірі 0,26 грн., що разом становить 60 грн. 11 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив обставини, які є недоведеними, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу АТ КБ Приватбанк задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку, стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ ПриватБанк заборгованість по тілу кредиту у сумі 16 300,89 грн. та відсотки за користування кредитними коштами за період з 05.07.2006 року по 31.03.2015 року у розмірі 59,85 грн. та за період з 01.06.2015 року по 21.11.2015 року у розмірі 0,26 грн., що разом становить 16 361 грн. 00 коп.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, слід змінити розподіл судових витрат.

Позивач при зверненні до суду сплатив 2 102 грн. судового збору за подання позову (а.с. 72) та 3 153 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 124), тобто всього поніс судові витрати в розмірі 5 255 грн.

З урахуванням принципу пропорційності, до задоволення підлягає 78,35% вимог від заявлених: 16 361 грн. 00 коп.(розмір вимог що підлягають до задоволення), х 100/ 20 882,41 грн. (розмір заявлених вимог) = 78,35%. Тому, відповідно з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 78,35% понесених ним судових витрат, що становить 5 255 грн.(розмір понесених судових витрат) х 78,35% = 4 117,29 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 червня 2006 року станом на 10.09.2020 року, а саме заборгованість за тілом кредиту у розмірі 16 300,89 грн. та відсотки за користування кредитними коштами за період з 05.07.2006 року по 31.03.2015 року у розмірі 59,85 грн. та за період з 01.06.2015 року по 21.11.2015 року у розмірі 0,26 грн., що разом становить 16 361 грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 117,29 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко