ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/444/21 Справа № 183/6489/17 Головуючий у першій інстанції: Сорока О. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Спіренкова Наталія Володимирівна, Відділ реєстрації Новомосковської районної державної адміністрації, про визнання недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку та договорів купівлі-продажу земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що позивач є донькою ОСОБА_3 , 1935 року народження, який у 1989 році переїхав в с.Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області. ОСОБА_3 на праві власності належав житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також дві земельні ділянки: площею 0,2500 га та площею 0,067 га, що розташовані за тією ж адресою, передані для будівництва житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, відповідно. Позивач зазначає, що останні роки свого життя ОСОБА_3 мав очевидні ознаки психічного розладу, які впливали на усвідомлення ним реальності. Наприкінці життя у батька прогресував рак, який впливав на вже характерний психічний розлад, в зв`язку з чим він не довіряв лікарям, не звертався до лікарні, а примусове обстеження могло спричинити більш тяжкі наслідки для його здоров`я, тому позивач, як дочка, не зловживала цими обставинами, а навпаки, при кожній зустрічі з батьком згладжувала його недовіру, була терплячою до його образ, з повагою та розумінням ставилася до його поведінки. В свою чергу, відповідач зловживаючи довірою ОСОБА_3 , розуміючи, що останній має явні психічні розлади; в останні дні життя батька відповідач вселилася до його будинку, запевнила хворого, що буде за ним доглядати, та скориставшись тяжкою обставиною хворобою ОСОБА_3 , уклала з ним договори купівлі-продажу будинку та земельних ділянок. ОСОБА_3 не мав іншого житла, тому укладаючи договори, втратив усе, що мав, не отримав ніяких коштів, і під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах уклав договори купівлі-продажу. Також позивач посилається на порушення приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу порядку вчинення нотаріальних дій, а саме нотаріус не впевнився, що ОСОБА_3 отримав грошові кошти за проданий будинок, не впевнився в дієздатності особи, яка відчужувала будинок, у позивача є сумніви щодо підпису її батька у оскаржуваних договорах. Тому, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 06.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 252; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 06.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 254, та застосування наслідків недійсності правочину; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,067 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 06.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 256; застосувати наслідки недійсності зазначених правочинів.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 являється дочкою та спадкоємицею першої черги за законом ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про її народження НОМЕР_1 (а.с. 12 т.1).

Згідно свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 та лікарського свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Орлівщина Новомосковського району (а.с. 23), причиною його смерті стала злоякісне новоутворення передміхурової залози (а.с. 23, 24 т.1).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Орлівщинської сільської ради від 03.11.2017 №2569, на момент смерті ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13 т.1).

06 червеня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 252 (т.1 а.с. 79-80). Згідно матеріалів справи житловий будинок належав продавцеві на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 25.08.2010 року, продаж вчинено за 138500,0 грн. Відповідно до п. 5 договору, продавець підтвердив факт повного розрахунку за проданий будинок з господарськими будівлями і спорудами.

Доводи позивача про неотримання коштів продавцем спростовуються платіжним дорученням про отримання ОСОБА_3 зазначених грошових коштів (а.с. 82).

06 червеня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,2500 га, кадастровий номер 122328500:02:012:0286. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 254 (а.с. 130-131 т.1). Згідно матеріалів справи земельна ділянка належала продавцеві на підставі відповідного Державного акту на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с. 167), продаж вчинено за 46200,0 грн. Відповідно до п. 3 договору, продавець підтвердив факт повного розрахунку за продану земельну ділянку.

06 червеня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , надану для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0670 га, кадастровий номер 122328500:02:012:0287. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Спіренковою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 256 (а.с. 176-177 т.1). Згідно матеріалів справи земельна ділянка належала продавцеві на підставі відповідного Державного акту на право власності на земельну ділянку, продаж вчинено за 6900,00 грн. Відповідно до п. 3 договору, продавець підтвердив факт повного розрахунку за продану земельну ділянку.

Судом першої інстанції в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , показам яких місцевим судом надано належної оцінки, у сукупності із іншими доказами у справі.

Згідно статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У відповідності до ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В силу частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсними можуть бути правочини, вчинені під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а також внаслідок тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 229 - 233 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В пункті 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини.

Згідно з розділом 13 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.01.2017 року «Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке. По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити. По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи. Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах (постанова Верховного Суду від 17 квітня 2019 року справа № 507/1084/17 провадження № 61-35730св18).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у звязку з його недоведеністю та безпідставністю.

Посилання позивача на те, що на час укладення оспорюваних договорів її батько мав психічні розлади, був недієздатним не спростовують правильність висновків місцевого суду, оскільки позивачем не доведено, що стан фізичного здоровя спадкодавця та його психічного здоровя впливали на здатність останнього усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час укладення оспорюваних договорів; суду не надано доказів недієздатності спадкодавця та не заявлені клопотання про призначення посмертної судової психіатричної експертизи, судової медичної експертизи, тощо.

Твердження позивача щодо фіктивності оскаржуваних угод також не доведені. Відповідно до змісту договорів, продавець кошти за договорами отримав до їх підписання. Згідно довідки виконавчого комітету Орлівщинської сільської ради від 03.11.2017 №2569, на момент смерті ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13 т.1), а відповідачка проживала у вищевказаному будинку. Отже, відповідач користувалась належним їй на праві власності нерухомим майном.

Доводи апелянта, що оспорювані договори вчинені продавцем на вкрай невигідних для нього умовах, внаслідок впливу тяжкої обставини (хвороби), - також недоведені та безпідставні, що детально та належним чином обґрунтовано місцевим судом в оскаржуваному судовому рішенні.

Позивачем, зокрема, не доведено, що за відсутності тяжкої обставини (захворювання спадкодавця на рак) правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Твердження позивача про те, що при вчиненні нотаріальних дій грошові розрахунки повинні були проводитись у безготівковій формі, що нотаріус не впевнився в одержанні продавцем грошових коштів, а також посилання на те, що позивач не впевнена, що саме її батько підписав оспорювані договори, не спростовують правильність оскаржуваного судового рішення; не доводять недійсність оспорюваних правочинів, оскільки грунтуються на припущеннях. Відповідні докази на підтвердження таких доводів позивача ні місцевому, ні апеляційному суду не надані. Факти проведення повних розрахунків за кожним з оспорюваних договорів підтверджуються, зокрема, змістом цих договорів, де зазначено, що розрахунки проведені до укладення кожного із договорів.

Позивачем не доведено факт прийняття спадщини після смерті батька; клопотань про надання суду відповідних доказів, про витребування доказів судом не заявлено.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання трьох договорів недійсними, - відсутні і підстави для застосування наслідків недійсності зазначених правочинів.

Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження доводів позовної заяви; в суді апеляційної інстанції клопотань про витребування таких доказів, призначення судових експертиз не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення (скасування) апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді