Провадження № 22ц-824/4194/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фінансова Компанія «Аверс № 1», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту вчинення кредитний договір № 045-СФ від 19 грудня 2008 року, укладений між сторонами.

Позовні вимоги мотивував тим, що 19 грудня 2008 року між ним і ВАТ «Кредит Оптима Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФК «Аверс», було укладено кредитний договір № 045-СФ, відповідно до якого відповідач надав йому кредитні кошти у розмірі 637 500, 00 грн.

Вважає, що під час укладення кредитного договору відповідачем було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та його права як споживача фінансових послуг, оскільки внаслідок ненадання відповідачем відомостей, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», він був позбавлений необхідної об`єктивної інформації щодо умов отримання та повернення кредиту. Крім того, вказує, що умовами вищевказаного кредитного договору передбачена несправедлива в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» пеня, право односторонньої зміни кредитором умов укладеного кредитного договору на власний розсуд, беззаперечне право кредитора на одностороннє розірвання кредитного договору, через що вважає оскаржуваний договір таким, що підлягає визнанню недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує про те, що банк не надав йому повну інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, договір містить несправедливі умови, зокрема у п. 4.12, п. 5.4, п. 7.2 договору, крім того проведення судової комплексної комісійної експертизи, яка повинна була вирішити питання щодо дати складання документів, які мали бути підписані під час укладення кредитного договору, виявилося неможливим саме з вини відповідача, що також призвело до неповного встановлення усіх обставин справи, через що вважає оскаржуване рішення необґрунтованим.

У свою чергу, АТ «ФК «Аверс», що змінило назву з АТ «ФК «Аверс № 1», подало відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує зокрема на те, що позивачем не наведено жодних доказів на підтвердження істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін за оскаржуваним кредитним договором, і доводи позивача не знайшли свого підтвердження та були спростовані під час розгляду справи, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний кредитний договір підписаний особисто позивачем, що свідчить про його згоду з усіма його істотними умовами, і тривалий час ним самим виконувався без будь-яких заперечень щодо його умов, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, у тому числі реальну проценту ставку, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредит Оптима Банк», правонаступником якого є ПАТ «Кредит Оптима Банк», було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач отримав кредит в розмірі 637 500, 00 грн. на строк з 19 грудня 2008 року по 19 грудня 2011 року зі сплатою процентної ставки в розмірі 26% річних від суми кредиту, та в забезпечення виконання зобов`язання за цим кредитним договором 26 грудня 2008 року між сторонами було укладено договір застави №045/З (т.1, а.с.8-10, 125-126).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 тривалий час виконував умови кредитного договору та сплачував відсотки за користування кредитними коштами протягом 2008-2011 років (т.1, а.с.35-51).

Мотивуючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, позивач посилався зокрема на те, що умови цього договору суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», кредит було оформлено з порушенням законодавства, оскільки сторони не дійшли згоди про суму кредиту, відсутні відомості про отримання особисто позивачем грошових коштів, при цьому в порушення ст. 65 СК України не було надана згода дружиною позивача на укладення позивачем оскаржуваного кредитного договору.

З висновку судово-почеркознавчої експертизи від 28 лютого 2020р. за № 24149?24151/18-32 зокрема вбачається, що встановити чи виконані: рукописні записи (буквені та цифрові), а також підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «(підпис)» у заяві про надання кредиту від 19 грудня 2008р.; рукописні записи (буквені та цифрові), а також підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «(підпис)» у документі «Загальні відомості про позичальника» від 19 грудня 2008р.; рукописні записи (буквені та цифрові), а також підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «(підпис)» у рядку «(ППП)» у документі «Інші відомості про Позичальника» від 19 грудня 2008р.; цифрові записи та підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «(ППП)» у документі «Анкета про доходи та видатки сім`ї» (без дати/Додаток 1.4/); рукописні записи (буквені та цифрові), а також підпис від імені ОСОБА_1 у рядку «(ППП)» у документі «Додаток № 1.5» від 19 грудня 2008р., - самим ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилося можливим з причин, наведених у п. 3, 4 дослідницької частини висновку. Питання ухвали суду в частині: «1. Ким, а саме ОСОБА_1 чи іншою особою виконано рукописний текст та підпис від його імені в графах декларації про доходи від 31 березня 2008 року?» - експертами не вирішувалося, з причин наведених у п. 2 дослідницької частини висновку експертів (т.2, а.с.190-207).

З висновку судово-технічної експертизи документів № 24148/18-34 від 09 квітня 2020 року вбачається, що відповісти на питання «Чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 в період часу, яким датовано (створено) надані на дослідження документи, а саме: 19 грудня 2008 року та 31 березня 2008 року ?» не видається можливим, у зв`язку з відсутністю дозволу суду (судді) на вирізання штрихів рукописних записів та підписів, як у досліджуваних документах, так і в порівняльних зразках документів та у зв`язку з відсутністю у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення часу виконання друкованих текстів, нанесених з використанням друкуючих пристроїв з лазерним способом друку (т.2, а.с.210-225).

Постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року у справі № 761/38269/14-ц позов ПАТ «Кредит Оптима Банк», правонаступником якого є АТ «ФК «Аверс», задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ФК «Аверс`заборгованість за кредитним договором № 045-СФ від 19 грудня 2008 року в розмірі 696 644, 88 грн. шляхом звернення стягнення на предмет застави за договором застави № 045/З від 26 грудня 2008 року, укладеного між ВАТ «КБ «Кредит Оптима» та ОСОБА_1 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/90536642).

Вищевказаним судовим рішенням встановлено зокрема і сам факт укладення між сторонами кредитного договору № 045-СФ від 19 грудня 2008 року та договору застави № 045/З від 26 грудня 2008 року.

При укладанні договору сторони у п. 4.12, 5.4, 7.2 кредитного договору визначились: при достроковому припиненні кредитування позичальник зобов`язаний повернути кредит, проценти, штрафні санкції, передбачені договором (у разі їх наявності) на протязі трьох днів з дати отримання повідомлення банку про припинення кредитування, включаючи день отримання повідомлення; банк має право припинити кредитування і вимагати від позичальника достроково повернути кредит, оплатити проценти, штрафні санкції, інші витрати при погіршенні фінансового стану позичальника нижче класу В; у разі зміни облікової ставки НБУ, кредитної політики в Україні, економічної ситуації та кон`юнктури ринку, банк має право змінити умови цього договору. Банк письмово інформує позичальника про зміни умов цього договору рекомендованим листом не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня введення у дію нових умов.

Підписанням кредитного договору позивач погодився із умовами договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до п. 5) ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою визначається саме така умова договору , за якою встановлюється вимога щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% від вартості продукту) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачають зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач (пункт 4 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007р. № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами кредитного договору, банки зобов`язані у кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Відомостями про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, обґрунтовано виходив з того, що оскаржуваний кредитний договір підписаний особисто позивачем, що свідчить про його згоду з усіма його істотними умовами, і тривалий час ним виконувався без будь-яких заперечень щодо його умов, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування, зокрема про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, у тому числі реальну проценту ставку, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань тощо, тому місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, колегія суддів враховує, що постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року у справі 761/38269/14-ц стягнуто заборгованість з ОСОБА_1 за оскаржуваним кредитним договором та звернено стягнення на предмет застави, і цим же рішенням встановлено факт укладення між сторонами кредитного договору та факт порушення ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цією угодою, тому ухвалення у даній справі судового рішення про визнання недійсним кредитного договору суперечило б принципу правової визначеності.

Посилання апелянта на те, що п. 4.5 кредитного договору від 19 грудня 2008 року суперечить вимогам Закону, колегія суддів відхиляє, оскільки п. 5) ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає несправедливою умовою вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% від вартості продукту) у разі невиконання ним зобов`язань за договором, однак у пункті п.4.5 оскаржуваного договору визначено право банку нараховувати пеню за несвоєчасне виконання позивачем грошових зобов`язань, що не є компенсацією у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», і така умова договору не створює істотного дисбалансу сторін правочину за належного виконання позичальником умов кредитного договору.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність доводів ОСОБА_1 про недотримання банком вимог закону при укладенні кредитного договору і недостатності обсягу документів, оскільки зазначені документи подавались саме позивачем, як майбутнім позичальником, і ОСОБА_1 тривалий час виконував умови кредитного договору, будь-яких заперечень не заявляв.

В частині доводів ОСОБА_1 про те, що при укладенні оскаржуваного договору було порушено ч. 3 ст. 65 СК України щодо отримання письмової згоди ОСОБА_2 як другого з подружжя, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).

Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, оскільки кредитний договір не є розпорядженням майном подружжя, а відповідно не потребує письмової згоди іншого подружжя на його укладення, то посилання позивача на недотримання ч. 3 ст. 65 СК України як на підставу для визнання недійсним кредитного договору не ґрунтуються на вимогах Закону і не можуть бути достатньою підставою для задоволення позову.

Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладені у постанові від 24 лютого 2021 року у справі №714/877/15-ц.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: