Справа №461/7330/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2021 року Галицький районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Мисько Х.М.,

з участю секретаря судового засідання Волошин Ю.П.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Цімка П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєва Ганна Миколаївна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна, ОСОБА_5 , про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності, витребування майна, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Надія Миколаївна приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєва Ганна Миколаївна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним Акту в частині засвідчення факту проживання та встановлення фактів та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и в :

25.06.2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить: визнати її спадкоємицею ОСОБА_7 та факт прийняття нею спадщини після її смерті; визнати недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. від 08.05.2002 року, зареєстровану за реєстровим №1851, на підставі якої ОСОБА_7 уповноважила ОСОБА_8 розпоряжатись її майном, як таку, що видана внаслідок шахрайських дій; визнати ОСОБА_3 власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_7 , враховуючи факт родинних стосунків та прийняття нею спадщини; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_4 .

В обгрунтування позову ОСОБА_3 вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 64 роки в м.Миколаїв Львівської області, померла її двоюрідна сестра ОСОБА_7 , якій належала в квартира, що знаходиться у АДРЕСА_2 . За правом представлення, передбаченим ч.4 ст.1266 та ст.1263 ЦК України, позивач, як двоюрідна сестра відноситься до третьої черги спадкоємців за законом та є єдиною спадкоємицею ОСОБА_7 , оскільки заповіту складено не було, а інших спадкоємців за законом немає. Зазначає, що оформити належним чином право власності на спадщину та реально вступити у володіння квартирою можливості не було, оскільки щодо такої було вчинено незаконні злочинні дії. Факт протиправного заволодіння належним майном ОСОБА_7 та шахрайських і насильницьких дій щодо неї підтверджується вироком Галицького районного суду м.Львова від 29-30 грудня 2010 року, який набрав законної сили 26.02.2011 року. Вказаним вироком встановлено, що гр. ОСОБА_8 у травні 2002 року за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_7 , 08.05.2002 року, у приватного нотаріуса ЛМНО Нор Н.М. отримала від останньої довіреність, зареєстровану за №1851 на право розпорядження майном останньої, в результаті чого незаконно заволоділа квартирою АДРЕСА_1 . 16.05.2002 року ОСОБА_8 , діючи від імені ОСОБА_7 , на підставі отриманого від неї доручення, продала вищевказану квартиру гр. ОСОБА_9 на підставі договору купівлі продажу. Цього ж дня, вказана квартира була продана ОСОБА_10 , яку останній в подальшому, 04.12.2002 року продав ОСОБА_11 . Вчетверте, вказана квартира була перепродана ОСОБА_4 . Крім того, за допомогою підроблених документів, ОСОБА_8 отримала розпорядження Франківської районної адміністрації м.Львова №444 від 21.04.2003 року, за яким її було призначено піклувальником ОСОБА_7 . Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 , протягом 2002-2005 р.р. шість разів поміщала ОСОБА_7 на тривале лікування до психіатричних лікарень, зокрема, в Почаївську психіатричну лікарню Тернопільської області. Таким чином, в результаті вчиненного шахрайства, ОСОБА_8 незаконно заволоділа квартирою ОСОБА_7 , ринкова вартість якої згідно висновку будівельно-технічної експертизи від 19.07.2009 року, станом на 10.05.2002 року становила 91 639 грн. Оскільки волевиявлення ОСОБА_7 , як учасника правочину не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, вищевказані правочини є недійсними. Неможливість самостійного отримання відповідних документів для підтверження факту родинних стосунків між позивачем та ОСОБА_7 пояснює тим, що ОСОБА_8 , заволодівши квартирою ОСОБА_7 одночасно заволоділа всіма її документами. ОСОБА_3 вважає, що факт прийняття нею спадщини після смерті двоюрідної сестри ОСОБА_7 підтверджується письмовими доказами: Актом обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_3 №95 від 28.04.2004 року за адресою: АДРЕСА_3 ; протоколом допиту потерпілої ОСОБА_7 від 21.06.2005 року; протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_3 від 21.06.2005 року; Свідоцтвом про смерть ОСОБА_7 , в якому місце смерті останньої зазначено м.Миколаїв Львівської області, оскільки іншого житла померла не мала. Відтак, оскільки на час смерті ОСОБА_7 проживала у помешканні позивача ОСОБА_3 , відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, остання вважає, що є особою, яка прийняла спадщину. Водночас, нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, мотивуючи пропущенням шестимісячного терміну для прийняття спадщини через невстановленість факту спільного проживання з двоюрідною сестрою на момент її смерті та відсутність відповідних правовстановлюючих документів на квартиру. Крім того, ОСОБА_3 вважає, що оскільки вона прийняла спадщину та не відмовилась від такої, право на позов щодо визнання її спадкоємицею ОСОБА_7 виникає з моменту отримання відмови від нотаріуса, а інші вимоги є похідними. Таким чином, зазначає, що право на подання позову у неї виникло лише з моменту вступу вироку Галицького районного суду м.Львова від 29-30.12.2010 року, яким встановлено факт шахрайства з боку ОСОБА_8 відносно ОСОБА_7 . Також, зазначає, що не могла відразу звернутись за правовою допомогою з огляду на похилий вік, стан здоров`я та тривалу хворобу. При цьому, ОСОБА_3 вказує, що була зайнята в розгляді Галицьким районним судом м.Львова справи за її позовом до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_10 про визнання недійсними договорів купівлі продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння, тобто стосовно того ж предмету але з інших підстав. Відтак, просить поновити їй строк позовної давності для звернення із позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2019 року вказану цивільну справу передано в провадження судді Галицького районного суду м.Львова Мисько Х.М.

Ухвалою суду від 30.07.2019 року справу прийнято до провадження, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

09.09.2019 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус ЛМНО Нор Н.М. приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алєксєєва Г.М., ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якій просив: визнати недійсним Акт б/н Миколаївської міської ради в частині засвідчення факту проживання гр. ОСОБА_7 з 2004 року по 2006 року без прописки постійно разом з гр. ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 ; встановити факт, яким визнати ОСОБА_3 такою, що не прийняла спадщину від померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 ; встановити факт, яким визнати ОСОБА_3 такою, що не проживала з гр. ОСОБА_7 з 2004 року по 2006 року без прописки постійно за адресою: АДРЕСА_3 ; встановити факт, яким визнати, що ОСОБА_3 та померла ОСОБА_7 не є двоюрідними сестрами; встановити факт, яким визнати, що квартира АДРЕСА_1 не увійшла в спадкову масу після смерті ОСОБА_7 ; встановити факт, яким визнати ОСОБА_3 такою, що ніколи не була та не є власником квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 вказує на те, що придбав спірну квартиру на власні та частково взяті в кредит кошти, сплативши при цьому всі податки. Згодом до нього звернулась ОСОБА_3 , яка стверджувала, що є спадкоємицею померлої ОСОБА_7 , якій у свій час на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 та яка вибула з її володіння поза її волею. Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує наявністю Акту без дати та номеру, складеного депутатом Миколаївської міської ради, яким засвідчено факт постійного проживання ОСОБА_7 з 2004 року по 2006 рік без прописки разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 . Однак, існують обгрунтовані підстави вважати, що вказаний Акт сфальсифікований, оскільки те, що ОСОБА_7 проживала постійно з ОСОБА_3 за вказаною адресою дописано у вже складеному акті, що також вбачається з назви самої графи, в якій такі відомості були дописані: «Додаткова інформація щодо нужденності сім`ї або можливості знаходження додаткових джерел для існування». Тобто, вказаний Акт складався ОСОБА_3 зовсім для інших потреб, в т.ч. для отримання матеріальної допомоги. З наведеного Акту вбачається, що померла ОСОБА_7 постійно проживала з 2004 року по 2006 рік без прописки з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 . Вказаний Акт та твердження в такому не відповідають дійсності, оскільки спростовані вироком Галицького районного суду м.Львова від 29-30 грудня 2010 року, яким встановлено, що протягом 2003-2005 р.р. ОСОБА_8 чотири рази поміщала ОСОБА_7 для лікування в Почаївську психіатричну лікарню Тернопільської області. Натомість, жодного рішення суду про встановлення факту постійного проживання разом з померлою ОСОБА_7 ОСОБА_3 не надано. Водночас, зазначає, що в період з 02.07.2006 року (дата смерті ОСОБА_7 ) по 30.12.2010 року (дата вироку), ОСОБА_3 не зверталась до суду ні із заявою про встановлення факту постійного проживання разом з померлою ОСОБА_7 , ні з цивільним позовом, ні з заявою про надання додаткового строку на прийняття спадщини, не зверталась також в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини та не вчиняла інших процесуальних дій, які б свідчили про те, що остання прийняла спадщину померлої або вступила в права спадкування чи має намір це зробити. З наведеного вбачається, що в розумінні вимог ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини ОСОБА_7 з 02.07.2006 року не увійшли права та обов`язки, що належали їй як спадкодавцеві на момент відкриття спадщини щодо квартири. Лише у 2015 році відповідач ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса про прийняття спадщини від померлої ОСОБА_7 на що отримала відповідь про відмову у заведенні спадкової справи у зв`язку з пропущенням строку у шість місяців. Вказаною відповіддю було також рекомендовано ОСОБА_3 звернутись в суд із заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, однак, остання із такою заявою не зверталась. Відтак вважає, що звертаючись у 2015 році із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_3 погодилась та визнала факт, що на час смерті ОСОБА_7 , вони разом постійно не проживали.

В подальшому, 03.02.2020 року адвокат Семенина В.М. в інтересах відповідача ОСОБА_4 зустрічну позовну заяву уточнив (збільшив), зокрема, окрім раніше заявлених вимог, просить суд: визнати дійсною нотаріальну довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. від 08.05.2002 року, зареєстровану за реєстровим №1851 від імені ОСОБА_7 на ОСОБА_8 ; визнати дійсним договір купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений 16.05.2002 року, згідно якого ОСОБА_8 від імені ОСОБА_7 відчужила вказану квартиру ОСОБА_9 ; визнати дійсним договір купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений 04.04.2006 року, згідно якого ОСОБА_5 відчужив квартиру ОСОБА_4 ; визнати ОСОБА_4 добросовісним набувачем квартири за адресою: АДРЕСА_4 за договором купівлі - продажу, посвідченого 04.04.2006 року. Подану уточнену заяву ОСОБА_4 мотивує тим, що спірна квартира не вибула в незаконний спосіб з володіння ОСОБА_7 , оскільки така була відчужена ОСОБА_8 на підставі діючої довіреності від 08.05.2002 року. Натомість, факт шахрайства з боку ОСОБА_8 відносно ОСОБА_7 полягав саме у неповерненні останній суми коштів, отриманих від продажу квартири. Відтак, оскільки укладені в подальшому на підставі довіреності договори купівлі продажу є дійсними, ОСОБА_4 є добросовісним набувачем квартири. Крім того, зазначає, що вважає претензії ОСОБА_3 безпідставними та необґрунтованими, оскільки остання власницею спірної квартири не була та права власності не набула, доказів споріднення та факту родинних зв`язків з померлою ОСОБА_7 не надано, як і не встановлено факту постійного спільного проживання.

Ухвалою суду від 30.07.2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

11.10.2019 року третя особа з самостійними вимогами на предмет спору Пеннінгс ОСОБА_12 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 03.06.2014 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б. та зареєстрований за №759. Відповідно до умов вказаного договору, ОСОБА_6 передав ОСОБА_4 у власність грошові кошти в сумі 400000 грн., якій останній зобов`язався повернути у порядку та строк, а саме - до 03.06.2017 року. На забезпечення виконання вказаного зобов`язання 03.06.2014 року між сторонами було укладено іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Цибко Т.Б. та зареєстрований за №760. Згідно п.1.3. іпотечного договору предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 52,7 кв.м. На підставі вказаного іпотечного договору 03.06.2014 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію іпотеки за №5890534 на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 , про що видано відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки за №22542863 від 03.06.2014 року. Цією ж датою державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження та вчинено запис про реєстрацію обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Станом на момент звернення із вказаним позовом, відповідач у справі ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань за договором позики не виконав, позичених коштів не повернув, у зв`язку з чим, сума заборгованості, яку він повинен сплатити становить 400 000 грн. Після неодноразових звернень щодо повернення суми позичених коштів, ОСОБА_4 таких не повернув, у зв`язку з їх відсутню. Зважаючи на наведене, з метою захисту прав іпотекодержателя (позикодавця), вважає за необхідне звернути стягнення на предмет іпотеки реалізацією такого шляхом проведення прилюдних торгів та спрямування отриманих коштів в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 03.06.2014 року в сумі 400 000 грн.

Ухвалою суду від 25.05.2020 року ОСОБА_6 залучено до участі в справі в якості третьої особи та прийнято його позовну заяву з самостійними вимогами щодо предмета спору до спільного розгляду з первісним позовом.

01.09.2020 року представник позивача адвокат Якубівський І.Є. скерував на адресу суду відзив на зустрічну позовну заяву та на уточнену зустрічну позовну заяву, згідно якого вважає, що жодна із заявлених вимог задоволенню не підлягає. Зокрема, вказує на те, що оскаржуваний Акт Миколаївської міської ради Львівської області сам по собі не тягне настання правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків, а є лише документом, що підтверджує певні обставини факт постійного проживання ОСОБА_7 з ОСОБА_3 протягом 2004-2006 р.р. Вказаний Акт не є ні правовим актом індивідуальної дії, ні актом нормативного характеру в розумінні ст.16, 21 ЦК України, а тому, суд при розгляді даної справи повинен лише надати оцінку даному документу як одному з доказів у цій справі. Щодо вимог про встановлення фактів, зазначає, що такі не можуть бути окремим предметом судового розгляду, оскільки їх задоволення не призводитиме до ефективного відновлення прав особи, яка їх заявляє. Вважає, що по суті, в даному випадку ОСОБА_4 намагається заперечити існування обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовує свої вимоги за первісним позовом, проте викладає ці заперечення у формі зустрічного позову. Відтак, вказує, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 використав процесуальний інститут зустрічного позову не за призначенням, вийшовши за межі здійснення процесуальних прав. Крім того, вважає заявлені вимоги необґрунтованими, надуманими та такими, що спростовуються відповідними доказами. Щодо вимог про визнання дійсними довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. від 08.02.2002 року, договору купівлі-продажу квартири від 16.05.2002 року та договору купівлі-продажу квартири від 04.04.2006 року, зазначає, що в даному випадку ОСОБА_4 також оформлено свої заперечення у вигляді зустрічної позовної заяви. При цьому, відповідачем за зустрічним позовом не враховано те, що довіреність та перший договір купівлі-продажу укладені у 2002 році, а тому, щодо підстав і правових наслідків їх недійсності мають застосовуватись положення ЦК Української РСР 1963 року, який передбачав лише один випадок визнання угоди недійсною за рішенням суду - якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди (ч.2 ст.47 ЦК Української РСР 1963 року). Відтак, вказана норма не може бути застосована ні до довіреності, ні до першого договору купівлі продажу. Щодо вимоги про визнання дійсним четвертого договору купівлі-продажу квартири 2006 року, вважає, що така також не підлягає до задоволення, оскільки нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним лише з підстав, передбачених законом. Посилання на конкретну юридичну підставу визнання дійсним вказаного договору, в уточненій збільшеній зустрічній позовній заяві не наведено. Вказує, що заявляючи вимоги про визнання дійсними довіреності ОСОБА_7 від 2002 року, договору купівлі-продажу квартири від 2002 року та договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від 2006 року, відповідач за первісним позовом та його представник тим самим визнав недійсність цих правочинів. Крім того, вважає заявлену вимогу про визнання особи добросовісним набувачем майна також неналежним способом захисту, оскільки добросовісність чи недобросовісність набувача майна є однією з обставин, що визначають межі застосування віндикації і входять до предмету доказування у справах про витребування майна з чужого незаконного володіння. Сама по собі така вимога не може бути окремим способом захисту. З наведеного вбачається, що зустрічна позовна заява та уточнена збільшена позовна заява до задоволення не підлягають.

05.10.2020 року адвокат Семенина В.М. в інтересах відповідача ОСОБА_13 скерував до суду відповідь на відзив, у якій зазначає, що позовні вимоги за зустрічним позовом підтримує в повному обсязі. Крім того, вказує на те, що позивач за первісним позовом визнав те, що Акт Миколаївської ради Львівської області є документом, який підтверджує певні обставини, з якими Закон пов`язує настання правових наслідків, що і зазначає ОСОБА_4 , заявляючи позовні вимоги. Щодо підстав визнання нормативного акту індивідуальної дії недійсним, зазначає, що такими є невідповідність вимогам чинному законодавству та визначеній законом компетенції депутата міської ради, який склав та видав цей Акт. Вказує, що Акт, який оскаржується у відповідній частині, є нормативним Актом індивідуальної дії, який напряму зачіпає права та законні інтереси інших осіб. Зокрема, факт, який засвідчений депутатом Міської ради в частині проживання осіб та періоду їх проживання надає право позивачу ОСОБА_3 покликатися на такий, як на доказ нібито спільного проживання з ОСОБА_7 , а відтак, до заявлення позовних вимог в порядку спадкування до ОСОБА_4 . Вважає, що у висновках та висловлюваннях представника позивача мають місце суперечності з приводу того, чи тягне за собою такий Акт правові наслідки та чи зачіпає інтереси інших осіб. Враховуючи наведене, вказаний Акт безпосередньо спричиняє виникнення, зміну та припинення прав і обов`язків. Також вказує, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 обрав свій спосіб захисту в порядку ч.3 ст.16 ЦК України, заявивши вимогу про визнання недійним Акту Миколаївської міської ради Львівської області, в частині посвідчення факту постійного проживання ОСОБА_7 з ОСОБА_3 в період з 2004 року по 2006 рік. Щодо інших позовних вимог за зустрічним позовом про встановлення фактів та визнання недійсною довіреності, зазначає, що з навдених раніше підстав, ОСОБА_3 не прийняла спадщину від померлої ОСОБА_7 , відтак, претензії до ОСОБА_4 з приводу квартири є безпідставними, оскільки позивач ніколи не була власницею квартири та досі не набула право власності на таку, як і не надала доказів споріднення з померлою та не довела факту родинних зв`язків і спільного проживання з останньою. Щодо вимоги про визнання ОСОБА_4 добросовісним набувачем квартири, зазначає, що спірна квартира не вибула з володіння ОСОБА_7 в незаконний спосіб, а тому, позивач за зустрічним позовом може бути визнаний добросовісним набувачем квартири за умови, що правочин, за яким він набув у власність спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що такий вчинений за відсутності у продавця права на його відчуження. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, відтак, четвертий договір купівлі продажу квартири є дійсним. Інших відомостей про неправомірність володіння квартирою ОСОБА_4 матеріали вказаної справи не містять, жодних рішень про визнання правочинів недійсними щодо купівлі продажу квартири немає. Натомість, ОСОБА_3 не обґрунтувала, яким чином саме відповідач ОСОБА_4 порушує її суб`єктивні права та охоронювані законом інтереси як позивача.

Крім того, просить продовжити строк для подання відповіді на відзив, оскільки вказаний відзив було прочитано та отримано представником відповідача лише 28.09.2020 року у зв`язку із перебуванням ОСОБА_4 на лікуванні протягом тривалого часу.

Суд приймає до уваги, як належні та допустимі покликання адвоката Семенини В.М. на те, що строк звернення до суду з відповіддю на відзив пропущений з поважних причин, оскільки доведено об`єктивні перешкоди неподання відповіді на відзив у встановлений термін з підтвердженням поважності пропуску такого, а відтак, підлягають оцінці судом.

Представник позивача ОСОБА_3 адвокат Якубівський І.Є. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив такі задоволити. Крім того, просив відмовити в задоволенні уточненої зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 та в задоволенні позовної заяви третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору - ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, з мотивів безпідставності таких.

Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом та відповідача за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 адвокат Семенина В.М. в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечив та підтримав вимоги уточненої зустрічної позовної заяви. Щодо вирішення позовної заяви третьої особи поклався на розсуд суду, зазначивши, що отримані кошти за договором позики ОСОБА_4 не повернув. Крім цього, просив застосувати строк позовної давності.

Відповідач ОСОБА_4 скерував заяву, якою повідомив суду про те, що з первісним позовом не погоджується, та просить відмовити в задоволенні такого. Разом з тим, зазначив, що підтримує зустрічний позов в повному обсязі, водночас, позов третьої особи з самостійними вимогами визнає та покладається в цій частині на розсуд суду.

Представник ОСОБА_6 адвокат Цімко П.О. підтримав зявлений позов про звернення стягнення стягнення на предмет іпотеки та заперечив проти задоволення первісного позову. Щодо зустрічного позову поклався на розсуд суду.

Третя особа приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Г.М. скерувала на адресу суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. Крім того, зазначила, що покладається на розсуд суду.

Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Крім того, третьою особою у справі є громадянин Канади - ОСОБА_5 .

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Як вбачається з фіскального чеку від 04.02.2021 року, долученого до матеріалів справи представником відповідача ОСОБА_4 - адвокатом Семениною О.В., на адресу третьої особи ОСОБА_5 : АДРЕСА_5 , зазначеної позивачем в позовній заяві, скеровано судову повістку (а.с.60а, т.4).

Таким чином, третя особа - ОСОБА_5 належно повідомлений про розгляд даної справи, однак своїм правом на прибуття в судове засідання, подання пояснення на позов чи відзив, не скористався.

Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності третіх осіб, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Нормами ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстраці актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області 02.07.2006 року, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28, т.1).

З оглянутих в ході розгляду матеріалів цивільної справи №461/2392/14-ц вбачається, що ОСОБА_7 на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_4 ., що стверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі розпорядження від 16.05.2002 року №458 (а.с.24-25, т.1 справи №461/2392/14-ц).

Згідно Договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 16.05.2002 року, ОСОБА_8 , яка від імені ОСОБА_7 на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. 08.05.2002 року за реєстровим №1851, продала ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.24-25, т.1 справи №461/2392/14-ц).

Згідно Договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Красовською А.В. 04.04.2006 року, громадянин Канади ОСОБА_5 продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.136-137, т.1 справи №461/2392/14-ц).

Вироком Галицького районного суду м.Львова від 29-30.12.2010 року у справі №1-3 ОСОБА_8 засуджено за ч.2 ст.190, ч.3 ст.358 КК України, зокрема, за вчинення заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайства), вчиненого повторно за попередньою змовою з групою осіб в особливо великих розмірах та за вчинення заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб з використанням завідомо підроблених документів, що завдало значної шкоди потерпілим, та призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна (а.с.7-24, т.1).

19.03.2015 року Приватний нотаріус Миколаївського нотаріального округу Львівської області Алєксєєва Г.М. скерувала на адресу ОСОБА_3 лист за вих.№92/01-16 про відмову у заведенні спадкової справи після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку із пропущенням строку у шість місяців встановлених для прийняття спадщини згідно ст.1270 ЦК України. Крім того, вказаним листом роз`яснено, що ОСОБА_3 слід звернутись в районний суд про визначення для неї додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с.26, т.1).

З листа начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції у Львівській області Оливи І.С. за №326/02.1-06-33 (2015року), адресованого адвокату Райхель Р.П., вбачається, що останній не має права на отримання копії актового запису про державну реєстрацію народження ОСОБА_7 , відповідно до п.18 розділу IV Правил державної реєстрації актів цивільного стану України, затверджених наказом Міністерства юстиції України 2010 року №3307/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.12.2010 року, копії актових записів цивільного стану видаються на підставі заяви (письмового запиту) суду (судді) у зв`язку зі справами, що перебувають у провадженні, а також на письмові запити Міністерства юстиції України, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану України, дипломатичного представництва та консульської установи України, нотаріуса, у веденні якого перебуває спадкова справа, органу досудового розслідування, інших державних установ, якщо запит зроблено у зв`язку із здійсненням ними повноважень, передбачених актами законодавства, із зазначенням мети їх витребування (а.с.25, т.1).

18.02.2015 року Заступником начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції у Львівській області Панько У.О. за №506/02/1-06-34, надано відповідь на запит ОСОБА_3 щодо надання документів для підтвердження відомостей про родинні відносини, а саме: виписки з актового запису про народження ОСОБА_7 , виписки з актового запису про шлюб ОСОБА_14 , виписки актового запису про народження ОСОБА_15 , з якої вбачається, що відповідно до абзаців 10,11 пункту 9 розділу І Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні (із змінами), повторна видача свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану, а також видача витягів з Державного реєстру цивільного стану громадян здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану при підтвердженні права особи на отримання даних документів та, в окремих випадках, родинних відносин між заявником та особою, щодо якої складено актовий запис цивільного стану. Відтак, відомості про державну реєстрацію акту цивільного стану на підставі ухвали (письмового запиту) суду (судді) у зв`язку із справами, що перебувають у його провадженні а також письмового запиту нотаріуса, у веденні якого перебуває спадкова справа, органу досудового розслідування, інших державних органів (посадових осіб), якщо запит зроблено у звязку зі здійсненням ними повноважень, визначених актами законодавства (а.с.27, т.1).

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 30.10.2014 року у справі №461/2392/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_10 про витребування майна з чужого незаконного володіння, позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_3 власницею квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за ОСОБА_7 (право власності). Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_16 . В решті позовних вимог відмовлено (а.с.29-34, т.1).

Рішенням Апеляційного суду від 06.03.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_16 задоволено, рішення Галицького районного суду м.Львова від 30.10.2015 року в частині задоволення позову скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_10 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено. В решті частини рішення суду залишено без змін (а.с. 35-39, т.1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кимінальних справ від 15.07.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.03.2015 року залишено без змін (а.с.85-87, т.1).

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 21.12.2016 року у справі №461/7330/15-ц позов ОСОБА_3 задоволено: вирішено поновити ОСОБА_3 строк звернення до суду з позовом за захистом порушених прав; визнано ОСОБА_3 спадкоємицею ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано ОСОБА_3 такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнано недійсною довіреність, посвідчену 08.05.2002 року приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М., зареєстровану за реєстровим №1851; визнано ОСОБА_3 власником квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 ; витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_16 ; стягнуто з ОСОБА_16 на користь ОСОБА_3 3654 грн. судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.12.2017 року апеляційні скарги ОСОБА_16 та ОСОБА_6 задоволено. Рішення Галицького районного суду м.Львова від 21.12.2016 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12.06.2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_17 задоволено частково, рішення Галицького районного суду м.Львова від 21.12.2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06.12.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вказана Постанова Верховного Суду мотивована тим, що позивач просить про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , між тим, вимоги про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не заявляє; суд першої інстанції у порушення вимог статей 11, 130, 214, 215 ЦПК України з метою ефективного захисту порушених прав позивача предмет позову не уточнив, не визначився із характером спірних правовідносин та нормою правозастосування до них, що свідчить про необхідність виходу за межі доводів касаційної скарги та скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції за статтею 411 ЦПК України; факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_7 не встановлено, а тому, позовні вимоги в іншій частині є передчасними, оскільки можуть бути заявлені спадкоємцем, який спадщину прийняв; у спірних правовідносинах договір купівлі-продажу від 16.05.2002 року, укладений від імені ОСОБА_7 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , недійсним не визнавався.

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно зі ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст.1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте, окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено.

Відтак, беручи до уваги з`ясовані обставини, на які позивач покликається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції від 12.06.2019 року та враховуючи те, що факт постійного проживання не породжує правові наслідки, а факт прийняття спадщини є похідним, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , оскільки обраний спосіб захисту у виді заявлення вимог про визнання її спадкоємицею ОСОБА_7 , встановлення факту прийняття спадщини, визнання власником та витребування квартири є передчасними та можуть бути заявлені спадкоємцем, що прийняв спадщину.

В свою чергу, оформлення спадкових прав здійснюється виключно у нотаріальному порядку в разі підтвердження права на спадкування після встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 разом з ОСОБА_7 до часу відкриття спадщини.

При цьому, суд звертає увагу на те, що ОСОБА_3 протягом розгляду даної справи не скористалась можливістю змінити предмет позовних вимог та уточнити cуб`єктний склад учасників справи.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачем будь-яких дій щодо реалізації спадкових прав після смерті ОСОБА_7 , зокрема, ОСОБА_3 не зверталась із заявою про прийняття спадщини, при подачі позову не заявляла вимог про встановлення факту постійного проживання разом із ОСОБА_7 , як і не зверталась із позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини після отримання відповіді від приватного нотаріуса Алєксєєвої Г.М. від 19.03.2015 року.

Крім того, слід зазначити, що позовна вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, у відповідності до ст.388 ЦК України, може бути заявлена лише власником майна, який на момент подання позову не володіє цим майном.

Натомість, ОСОБА_3 у вказаній справі не є власником спірної квартири, а лише має намір набути таку у власність в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 .

Вказане свідчить про недоведеність та безпідставність позовних вимог, а тому, в задоволенні таких слід відмовити.

Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Крім того, суд вважає за необхідне не застосовувати строку позовної давності, оскільки Постановою Верховного Суду від 12.06.2019 року, у відповідності до якої справу скеровано на новий розгляд, вказівки щодо вирішення вказаного питання судом першої інстанції не надано.

Вирішуючи уточнений зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання недійсним Акту в частині засвідчення факту проживання, встановлення фактів, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що згідно Акту обстеження матеріально побутових умов сім`ї, засвідченого та складеного депутатом міської ради м.Миколаїв ОСОБА_18 , ОСОБА_7 , сестра ОСОБА_3 дійсно проживала без прописки за адресою: АДРЕСА_3 з 2004 року по 2006 рік (а.с.126, т.3).

Відповідно до приписів ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, і визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Оскільки позивач за зустрічним позовом не довів факту порушення його прав при видачі вказаного акту, позовна вимога про визнання недійсним такого до задоволення не підлягає.

Щодо вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що не прийняла спадщину та такою, що не проживала постійно з ОСОБА_7 в період 2004-2006 р.р., визнання факту того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не є двоюрідними сестрами, визнання фатку того, що квартира АДРЕСА_1 не увійшла в спадкову масу після смерті ОСОБА_7 та визнання ОСОБА_3 такою, що ніколи не була та не є власником квартири АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що такі до задоволення не підлягають, оскільки не направлені на захист прав та інтересів відповідача за первісним позовом ОСОБА_16 , натомість, по своїй суті є запереченнями проти первісного позову.

Розглядаючи вимоги про визнання дійсними нотаріальної довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. від 08.05.2002 року та договору купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_4 , посвідченого 04.04.2006 року, згідно якого ОСОБА_5 відчужив квартиру ОСОБА_16 , суд приходить до висновку, що взадоволенні таких слід відмовити, у зв`язку з наступним.

Так, відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним і суд не має права забороняти власнику користуватися належним йому майном.

Відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України, закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Аналогічна позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 30.05.2018 року по справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18).

При цьому, судом встановлено, що вказані вище довіреність та договір купівлі продажу квартири не оспорювались та не визнавались судом недійсними.

Щодо вимоги про визнання ОСОБА_16 добросовісним набувачем, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, статтею 16 ЦК України не передбачений такий спосіб захисту порушеного права як визнання особи добросовісним набувачем.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Таким чином, вимога про визнання добросовісним набувачем не підлягає до задоволення, оскільки за своєю суттю не може бути позовною вимогою, а є лише складовою, що підлягає доказуванню, зокрема, під час розгляду справи про витребування майна.

Аналогічного висновку про застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №755/15989/15-ц (провадження № 61-13510св18) постанова від 19.09.2018 року.

Щодо позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд виходить з наступного.

Процесуальні права та обов`язки сторін визначено статтею 49 ЦПК України, зокрема, пунктом 1 частини першої передбачено право відповідача на визнання позову (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно заяви відповідача від 26.03.2021 року та наданих в судовому засіданні пояснень його представника адвоката Семенини В.М., Стасенко О.В. позовні вимоги про стягення звернення стягненя на предмет іпотеки визнав.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

З урахуванням установлених судом обставин справи, визнання відповідачем позову суперечить закону, а тому не приймається до уваги, з огляду на наступне

Так, відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 590 ЦК України).

Судом встановлено, що 03.06.2014 року між гр. Королівства Нідерланди ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б. (а.с.37-38, т.3).

Відповідно до п.1 вказаного договору, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, позикодавець передає у власність грошові кошти в сумі 400 000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у порядку та строк, визначені цим Договором.

Згідно п.4 Договору, позичальник зобов`язаний повністю повернути позикодавцеві позику, визначену в п.1 цього Договору, у строк та в порядку, що встановлені цим Договором. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю всю суму позики у строк до 03.06.2017 року. Повернення позики (її частинами) позичальником підтверджується розпискою, наданою позикодавцем.

Цього ж дня, 03.06.2014 року, між гр.Королівства Нідерланди ОСОБА_6 та ОСОБА_19 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Цибко Т.Б. та зареєстрований в реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки за №5890534 (а.с.39-44; 45, т.3).

Предметом договору іпотеки було забезпечення вимог іпотекодержателя, що виходять з Договору позики від 03.06.2014 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умови якого іпотекодавець зобов`язується перед іпотекодержателем повернути позику в розмірі 400 000,00 грн. та виконати інші умови договору позики.

Згідно п.11 Іпотечного Договору, предметом іпотеки є нерухоме майно іпотекодавця, а саме: квартира АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат та кухні, загальною площею 52,7 кв.м.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов`язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з ч.1 ст.35 Закону, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч.2 ст.35 Закону).

Водночас, п.2.2.2 Іпотечного договору передбачено, що у разі порушення зобов`язань за Договором Позики та/або умов цього Договору, Іпотекодержатель зобов`язаний надіслати Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення (в т.ч. дострокове) на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.

Отже, за змістом ч.1 ст.12, ч.1 ст.33 та ст.35 Закону, реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до ч.2 ст.35 Закону. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові. Такий висновок зробив Верховний Суд у справі №310/11024/15-ц у постанові від 29.05.2019 року.

Вказана норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця для надання йому можливості усунути порушення і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Відтак, повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежать не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору та відповідно проведення стягувачем законної процедури, що передує звернення стягнення на предмет іпотеки, яка в даному випадку не була виконана, оскільки матеріали цивільної справи не містять жодного підтвердження направлення іпотекодавцю ОСОБА_19 письмової вимоги про усунення порушення. Крім того, такі докази не були надані суду і в ході розгляду справи.

Таким чином, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки тільки після направлення іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення та не усунення іпотекодавцем порушення у тридцятиденний строк з моменту отримання такої вимоги, а державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, здійснюється державним реєстратором після надання доказів про направлення такої вимоги іпотекодавцю та завершення тридцятиденного строку з моменту отримання такої вимоги.

Таким чином, зважаючи на те, що третя особа із самостійними вимогами - ОСОБА_6 не довів достатніми, належними та допустимими доказами невиконання боржником основного зобов`язання за договором позики від 03.06.2014 року та те, що не дотримано процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного позову.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

ОСОБА_19 станом на день винесення судом рішення 26.03.2021 року фактично сплатив за надану правничу допомогу адвокату Семенині В.М. у розмірі 22000 грн. 00 коп., що підтверджується квитанціями про оплату, копії яких долучені до матеріалів справи.

Суд вважає, що визначена адвокатом Семениною В.М. сума гонорару є обґрунтованою, такою, що відповідає складності справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, обсягом, наданих послуг, у зв`язку з чим підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.76-82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

В задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_6 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_6 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_7 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) витрати на професійну (правову) допомогу в розмірі 22000 грн.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Х.М. Мисько