Дата документу 15.04.2021 Справа № 317/2713/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/2713/20 Головуючий у 1 інстанції Ткаченко М.О.
Провадження № 22-ц/807/931/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

В обґрунтування позову зазначено, що 05.03.2012 Запорізьким районним судом Запорізької області видано ОСОБА_2 виконавчий лист № 6-392/2012 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи з 18.03.2002 до повноліття доньки.

На підставі вищевказаного виконавчого листа Запорізьким РВ ДВС відкрито виконавче провадження № .

Позивач вказує, що виконував свої зобов`язання щодо сплати аліментів, інколи для пришвидшення отримання коштів він направляв на картку ОСОБА_2 або на її прохання ОСОБА_5 , яка є родичкою відповідачки.

14.01.2020 ОСОБА_4 набула повноліття.

Однак у липні 2020 року на поштову адресу ОСОБА_1 надійшов від виконавчої служби лист, в якому повідомлялось про наявність у позивача заборгованості у розмірі 120 332,74 грн., розрахунок не містить відомостей щодо сплати позивачем аліментів у різний час на загальну суму 16 684,43 грн.

При зверненні до державного виконавця для здійснення перерахунку заборгованості позивачеві повідомлено про не можливість врахувати сплачені кошти, оскільки у квитанціях відсутні інформація щодо призначення платежу.

Мирним шляхом вирішити питання позивачу та відповідачу не вдалося.

Його офіційний щомісячний заробіток становить 3802,01 грн., а також він має утриманні дитину-інваліда та онкохвору дружину, а тому не має можливості сплатити заборгованість по аліментам.

Просив суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, яка утворилась починаючи з 25.09.2014 до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , та становить 120 332,74 грн.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Г.О. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені підстави для звільнення його від сплати заборгованості по аліментам та задоволення позовних вимог, перш за все, не відповідає інтересам дитини.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі виданого Запорізьким районним судом Запорізької області виконавчого листа № 6-392/2012 від 05.03.2012 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше Ѕ частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, починаючи з 18.03.2002 до повноліття доньки, у Запорізькому районному відділі Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (далі Запорізький РВ ДВС) відкрито виконавче провадження № 31681165.

Згідно розрахунку державного виконавця Запорізького РВ ДВС №19172/2 від 08.07.2020 розмір заборгованості із сплати аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить 120332,74 грн (а.с.6-7).

У зв`язку з чим 08.07.2020 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та 09.07.2020 - постанову про арешт коштів боржника (а.с.3/зворот-5).

Згідно із довідкою ТОВ «ІНФРАБУД» №3006-1 від 30.06.2020 дохід ОСОБА_1 за період з 31.05.2020 по 31.05.2020 склав 30 498,67 грн, з яких утримано 5 947,26 грн, сума до виплати 24 551,41 грн (а.с.8).

Позивачем заявлені позовні вимоги про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам.

Згідно з частиною другою статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Встановлено, що 07.10.2011 Комунарським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 (відповідачем по справі) та ОСОБА_8 (а.с.14).

Під час спільного подружнього життя народилася спільна дитина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.15), який відповідно до довідки Виконавчого комітету Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області зареєстрований та проживає зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є інвалідом з дитинства, а його законним представником є його матір ОСОБА_10 , 1985 р.н. (а.с.17).

Згідно з довідкою Комунального некомерційного підприємства «Запорізька обласна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради пацієнтка ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , знаходиться на стаціонарному лікуванні у гематологічному відділенні КНП «ЗОКЛ» ЗОР з 07.07.2020 з діагнозом Негоджкінська В-клітинна лімфома фолікулярної зони, ІV-а стадія (а.с.18).

Складеному діагнозу передував ряд досліджень, що проводились з березня 2020 року, на підтвердження позивачем надано відповідні медичні документи (а.с.22-34).

З вище встановленого вбачається, що хвороба дружини відповідача виникла вже після періоду нарахування заборгованості по аліментам.

Положеннями ч. 4 ст. 273 ЦПК України визначено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем, тощо). При цьому такі обставини повинні мати місце саме на час виникнення такої заборгованості.

В постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 307/1186/17 зроблено висновок про те, що питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Встановлено, що ОСОБА_1 просить звільнити його від сплати заборгованості по аліментах з моменту народження своєї другої дитини та до досягнення першою дитиною повноліття, але на усю суму, яка утворилась за весь період нарахування аліментів.

Судом першої інстанції вірно встановлено з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, що заборгованість накопичувалась у ОСОБА_1 з березня 2002 року, оскільки позивач на власний розсуд визначав суму аліментів, яку сплачував, або взагалі не сплачував аліменти, а з жовтня 2013 року остаточно перестав виконувати свій батьківський обов`язок (а.с.6-7).

Посилання в апеляційній скарзі на народження другої дитини - сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та необхідність його утримання також не є обставиною, що має істотне значення для звільнення від сплати аліментів. Тим більше позивачем не надано жодних доказів здійснення ним додаткових витрат на другу дитину, пов`язаних із встановленою у дитини інвалідністю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що захворювання дружини позивача, її лікування, а також необхідність утримання іншої дитини, на що, крім прийнятих судом до уваги обставин, посилався позивач, не є обставинами, що мають істотне значення для звільнення від сплати аліментів в розумінні ч. 2 ст. 197 СК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що положення ч. 2 ст. 197 СК України не є нормою матеріального права, яка дає право на звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами в цій справі, адже заборгованість, яка має місце, не виникла у зв`язку з тяжкою хворобою позивача або іншою обставиною, що має істотне значення. Вона виникла внаслідок ухилення позивачем від сплати аліментів.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на ч.2 ст. 197 СК України, яка передбачає, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказаною нормою передбачено те, що платника аліментів можливо звільнити від сплати заборгованості тільки тоді, коли тяжка хвороба або інша обставина, що має істотне значення, виникли у нього в той період, коли він був зобов`язаний сплачувати аліменти.

В розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Колегією суддів встановлено, що в період з березня 2002 року по січень 2020 рік у позивача були відсутні будь-які обставини, які б звільняли його від сплати аліментів. Крім того, позивачем ані до суду першої, ані апеляційної інстанцій, не надано жодного доказу, який би підтверджував неможливість ним сплачувати аліменти у період зобов`язання.

Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення так і у бік покращення.

Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Обставини захворювання дружини позивача, її лікування, а також необхідність утримання іншої дитини, не є обставинами, що мають істотне значення для звільнення від сплати аліментів в розумінні ч. 2 ст. 197 СК України.

Скаржником надано пояснення до апеляційної скарги, з яких встановлено, що дружина позивача - ОСОБА_10 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Посилання на те, що на сьогоднішній день скаржник є єдиним законним представником ОСОБА_9 не є тією обставиною, що має істотне значення для звільнення від сплати аліментів в розумінні ч. 2 ст. 197 СК України, оскільки заборгованість позивача зі сплати аліментів виникла до вказаних подій.

Скаржником належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про наявність підстав звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, що утворилась за період із 25.09.2014 по 14.01.2020 не надано.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведені підстави для звільнення його від сплати заборгованості по аліментам, а тому судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано та порушено норми матеріального і процесуального права.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Ведмедовської Ганни Олексіївни залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17 грудня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді: