Головуючий у І інстанції Майбоженко А.М.
Провадження № 22-ц/824/3969/2021 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 квітня2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С.,Гуля В.В.,

за участю секретаря: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ПАТ «Діамантбанк» звернулось до Оболонськогорайонного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення, посилаючись на те, що ПАТ «Діамантбанк» на підставі свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є. 21 листопада 2011 року, належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 . Право власності ПАТ «Діамантбанк» на вищевказану квартиру підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №111057482 від 18.01.2018 року.

Разом з тим, у даній квартирі прописані та проживають відповідач ОСОБА_1 та її сини: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач у позові посилався на те, що факт проживання та реєстрації відповідачів в належній йому квартирі порушує його права власника даного жилого приміщення, зважаючи, зокрема, на ту обставину, що на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23 червня 2017 року №2663 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Діамантбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації банку, а відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з дня початку процедури ліквідації приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку. Кошти, що одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредитора у порядку черговості, що визначена у ст. 52 даного Закону.

Таким чином, на думку позивача, факт проживання та реєстрації відповідачів у квартирі, яка належить банку та підлягає реалізації з метою задоволення вимог вкладників банку, є безумовним порушенням його прав власника.

Враховуючи викладене, з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування вищевказаним житловим приміщенням- квартирою АДРЕСА_1 , та виселити їх без надання іншого житлового приміщення. Також просив зобов`язати відповідачів здійснити дії щодо зняття з реєстрації у спірній квартирі і звільнити її від особистих речей.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року

позов ПАТ «Діамантбанк» задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Діамантбанк» 2 102 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 ,яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «Діамантбанк».

Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилалась на те, що вона не скористалась отриманими кредитними коштами, оскільки передала їх громадянину ОСОБА_5 , який ввів її в оману та використав отримані відповідачкою кошти на власний розсуд. Крім того, на думку відповідачки, суд не врахував тієї обставини, що звернувшись із заявою про зміну предмету позову, представник позивача не обґрунтував з посиланням на норми матеріального права вимоги про виселення відповідачів із спірної квартири, а тому задоволення судом вказаної заяви без її нормативного обґрунтування призвело до порушення права сторін на змагальність у судовому процесі.

Також апелянт у апеляційній скарзі посилалась на ст. 47 Конституції України, яка кожному гарантує право на житло, а також зазначала, що у справі відсутні підстави до визнання її з дітьми такими, що втратили право на користування квартирою з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України. Крім того, ОСОБА_1 у скарзі акцентувала увагу на тому, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника, в тому числі і колишніх.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ПАТ «Діамантбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Діамантбанк» Луньо І.В., останній проти задоволення скарги заперечив та просивзалишити її без задоволення, а рішення суду - без змін, як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Фогель В.В., подану апеляційну скаргу підтрималита просили про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача ПАТ «Діамантбанк» - адвокат Остафійчук М.В.в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечилата просила рішення суду залишити без змін з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 07 березня 2008 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за яким остання з метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до умовіпотечного договору (п. 4.2) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

04 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру для задоволення вимог банку за договором про іпотечний кредит №002 ДІУ від 07 березня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерним банком «Діамант», у загальній сумі 660 140 грн. 52 коп.

На підставі вказаного виконавчого написубуло відкрито виконавче провадження та спірну квартиру передано ПП "Нива-В.Ш." для реалізації на прилюдних торгах, проте у зв`язку з відсутністю покупців прилюдні торги, згідно повідомлення ПП "Нива-В.Ш." № 2113 від 05 вересня 2011 року, визнано такими, що не відбулися.

Відповідно до Акта № 464/13 про передачу майна стягувачу від 17 жовтня 2011 року квартиру АДРЕСА_1 було передано державним виконавцем у власність ПАТ "Діамантбанк" на підставі його заяви від 26 вересня 2011 року.

Згідно свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є. 21 листопада 2011 року, право власності на майно, що складається з двокімнатної квартири, загальною площею 50,14 кв.м, яказнаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 698 264 грн. належить ПАТ "Діамантбанк", оскільки торги не відбулись і стягувач - ПАТ "Діамантбанк" виявив бажання залишити за собою непродане майно.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 33082423 від 06 лютого 2012 року право власності на спірну квартиру зареєстровано у КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" за ПАТ "Діамантбанк".

Вказані обставини справи встановлені ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.11.2013 року,і були визнанівідповідачем, а тому не підлягають доказуванню в силу положень ст.82 ЦПК України.

Станом на 16.11.2017року в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, а саме ОСОБА_1 та її сини: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають у даній квартирі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності в частині вимоги про виселення, з чим погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.316 ч.1ЦК України правом власності є право особина річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.317 ч.1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ч.1ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ч.3 ЦК України).

Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Передбачено ст. 64 ч.2 ЖК УРСР, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. № 2402-ІІІ визначено, що діти члена сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Таким чином, право на користування житлом виникає в особи, яка є членом сім`ї власника житла, тільки за умови, що вона проживає разом з власником в належному власникові житловому приміщенні.

Встановлено ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами їх обмеження.

Крім того, ст.150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У відповідності до ст.109 ч.1 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, визначених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику житла належить право користування та розпорядження своєю власністю. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір,поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою.

При цьому, в п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду Україниз розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статями 71,72, 109,110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Передбачено п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» (зі змінами та доповненнями), що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому».

Також, ст.18 ч.2 Закону України «Про охорону дитинства» гарантовано право дитини, члена сім`ї наймача або власника житлового приміщення користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Така норма повністю кореспондується з нормами ст.405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР. Таким чином, умова проживання дитини, як члена сім`ї власника, разом з власником приміщення в належному власникові приміщенні є єдиною і обов`язковою умовою для виникнення в дитини права на користування цим житлом.

В постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14 викладено правову позицію, якою визначено, що аналіз норм ч. 1 ст. 383, ст. ст. 391, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вона є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до правового висновку, сформованого в Постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №229/3757/15-ц, малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає.

Наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні, відповідно до норм чинного законодавства України, створює перешкоди у реалізації власнику квартири - позивачу, права на вільне розпорядження належним йому майном. Єдина можливість зняти зазначені обмеження з реалізації власником своїх прав - це виселення відповідачів з житлового приміщення, що за відсутності добровільної згоди на це відповідачів, можливо виключно в судовому порядку.

Таким чином, враховуючи те, що право власності на спірну квартиру належить позивачу, авідповідачі не є його власниками та створюють перешкоди позивачу у здійсненні ним права власності на квартиру своїм проживанням у ній, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав до задоволення позову в частині виселення відповідачів із квартири, належної позивачу, без надання їм іншого житлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що кошти за кредитним договором нею не отримувались, оскільки внаслідок шахрайських дій ОСОБА_5 останній заволодів кредитними коштами, які були йому передані ОСОБА_1 під розписку у борг, колегією суддів відхиляються, як такі, що не спростовують законності та обґрунтованості висновків суду.

Відхиляються колегією суддів і доводи скарги про те, що рішенням суду порушено гарантоване відповідачам ст. 47 Конституції України право на житло, оскільки судом при ухваленні рішення було оцінено правомірність втручання у право відповідачів на мирне володіння майном у розумінні статті 8 Конвенції, при якому суд врахував те, що кредитні кошти були отримані відповідачем ОСОБА_1 в 2008 році і з того часу будь-яких дій щодо повернення коштів банку нею здійснено не було. Вищенаведена поведінка відповідача стала підставою для звернення стягнення на іпотечне майно - спірну квартиру на підставі виконавчого напису нотаріуса, в ході виконання якого покупців не виявилось, у зв`язку із чим стягувач в законному порядку залишив майно за собою і спірна квартира перебуває у його власності з 2012 року. У 2017 році розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Діамантбанк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб і з того часу здійснюються дії, визначені ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема щодо повернення майна банку, яке перебуває у третіх осіб, з метою його реалізації для задоволення вимог вкладників банку, які мають законні очікування та сподівання на повернення належних їм грошових коштів.

Спростовуються матеріалами справи і доводи скарги про те, що представник позивача не обґрунтував з посиланням на норми матеріального права вимоги про виселення відповідачів із спірної квартири, а тому задоволення судом вказаної заяви без її нормативного обґрунтування призвело до порушення права сторін на змагальність у судовому процесі.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому,докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: