справа № 388/374/21
провадження № 2/388/314/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2021м. Долинська

Долинський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Кнурова О.А.,

секретар судового засідання Кіцану Г.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди, -

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» (далі ДП «Дирекція КГЗКОР») про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди, в якому (позові) просив:

- стягнути з ДП «Дирекція КГЗКОР» на його ( ОСОБА_1 ) користь заборгованість по заробітній платі, та компенсацію за не використану відпустку за 12 календарних дні, на час звільнення у сумі - 22909,41 грн.;

- стягнути з ДП «Дирекція КГЗКОР» на його ( ОСОБА_1 ) користь моральну шкоду у розмірі - 5000,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував з відповідачем у трудових правовідносинах. З листопада 2020 року по 15.02.2021 (на час звільнення з підприємства) йому заробітна плата нараховувалась, але її виплата не здійснювалась, у наслідок чого утворилась заборгованість по заробітній платі у розмірі 22909,41 грн. за періоди: листопад 2020 року - 5565,41 грн.; грудень 2020 року - 5564,40 грн.; січень 2021 року - 6507,92 грн.; лютий 2021 року - 5271,87 грн. (заробітна плата за лютий - 2714,19 грн. та 2557,68 грн. компенсація за не використану відпустку за 12 днів 2021 року). Зазначив, що після його звільнення з підприємства, та у зв`язку зі значною затримкою заробітної плати, він відчував моральні страждання, втратив нормальні життєві зв`язки, змушений економити на харчах, побутових витратах. Із за цього у нього появились борги за комунальні послуги. Зазначене негативно вплинуло на відносини в його родині. Завдану йому моральну шкоду також обумовлює моральними та фізичними стражданням, внаслідок порушення його законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутації серед знайомих, друзів та родичів. Вважає, що незаконними діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у 5000,00 грн.

Ухвалою від 22.03.2021 зазначена позовна заява, подана без додержання вимог ч. 4 ст. 175, ч. 4 ст. 177 ЦПК України, була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення виявлених недоліків.

Заявою позивача від 22.03.2021 недоліки позовної заяви було усунено, а саме сплачено судовий збір.

Ухвалою від 25.03.2021 зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за цим позовом з постановленням здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, та призначено судове засідання.

Копія зазначеної ухвали отримана представником відповідача - 30.03.2021, що підтверджується розпискою останнього, яка міститься у матеріалах справи.

Заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, зареєстрований у суді 13.04.2021 за вх. № 1957/21, в якому останній просив відмовити позивачу у задоволені позовних вимог повністю.

Свої заперечення проти вимог позивача відповідач обґрунтовував тим, що заборгованість по заробітній платі перед працівниками ДП «Дирекція КГЗКОР» виникла внаслідок: затримки бюджетного фінансування у поточному році; відсутності додаткового бюджетного фінансування; невчасних розрахунків за надані місту послуги водопостачання і водовідведення комунальним підприємством, яке належить до сфери управління територіальної громади. Всі ці причини не залежать від дій адміністрації ДП «Дирекція КГЗКОР», а отже вини відповідача у затримці виплати заробітної плати не має. Так, станом на 01.01.2021 заборгованість підприємства по заробітній платі включно з податками за 2020 рік склала 4234,00 тис. грн. (листопад та грудень 2020 року). Видачу заробітної плати (нарахованої за 2021 рік) працівникам підприємства, у тому числі звільненим у 2021 році, було здійснено 06.04.2021. Отже, позивач 06.04.2021 отримав розрахунок по заробітній платі за 2021 рік, у тому числі компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, а тому невиплаченою позивачу залишається заборгованість за листопад та грудень 2020 року, яка утворилась не з вини підприємства. Підприємством вживаються заходи щодо винайдення додаткових коштів для найскорішого здійснення розрахунку по заробітній платі за листопад-грудень 2020 року. Щодо спричинення моральної шкоди відповідач зазначив, що таку вимогу позивача вважає необґрунтованою, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення останньому моральної шкоди та не доведено причинний зв`язок між затримкою виплати заробітної плати та моральними стражданнями, про які зазначає позивач.

Позивач звернувся до суду із заявою, зареєстрованою у суді 15.04.2021 за вх. № 2025/21, у якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Зазначив, що підтверджує, що 06.04.2021 отримав заробітну плату за 2021 рік, у тому числі компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки.

Представник відповідача ОСОБА_2 , яка діє на підставі довіреності від 11.01.2021 серії 000006 за № 02-18/08, звернулась до суду із заявою, зареєстрованою у суді 15.04.2021 за вх. № 2023/21, у якій просила розглянути справу без участі відповідача та його представника. Вказала на подачу відповідачем відзиву на позов.

Дослідивши докази у справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень цивільного процесуального законодавства, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на таке.

Так, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, наданих учасниками справи, судом встановлені такі обставини.

Відповідно до даних трудової книжки, заведеної на ім`я ОСОБА_1 , останній працював на ДП «Дирекція КГЗКОР», зокрема, з 18.09.2020 на посаді начальника караулу у службі охорони власності підприємства.

Наказом керівника ДП «Дирекція КГЗКОР» від 15.02.2021 ОСОБА_1 звільнено з роботи з 15.02.2021 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з довідкою ДП «Дирекція КГЗКОР» про розрахунки з працівниками ДП «Дирекція КГЗКОР» по заробітній платі та розрахунки при звільненні від 12.03.2021 № 31 сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 становила 22909,41 грн. у тому числі: листопад 2020 року - 5565,22 грн.; грудень 2020 року - 5564,40 грн.; січень 2021 року - 6507,92 грн.; лютий 2021 року - 5 271,87 грн. (з урахуванням компенсації за не використану відпустку у кількості 12 днів).

ДП «Дирекція КГЗКОР» 06.04.2021 провело розрахунок з ОСОБА_1 , а саме: проведено виплату заробітної плати за січень 2021 року - 6507,92 грн.; лютий 2021 року - 5 271,87 грн. (заробітна плата за лютий - 2714,19 грн. та 2557,68 грн. компенсація за не використану відпустку за 12 днів 2021 року).

Таким чином, нарахованою, але не виплаченою ДП «Дирекція КГЗКОР» ОСОБА_1 заробітною платою залишається заробітна плата останнього за листопад 2020 року - 5565,22 грн. та грудень 2020 року - 5564,40 грн.

Вищевказані, встановленні судом обставини справи сторони не заперечували, що підтверджено ними у своїх процесуальних заявах по суті справи.

Отже, заперечення відповідача проти заявленого позову у частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, полягає у тому, що останній, обґрунтовує наявність невиплати належних звільненому працівникові коштів недостатнім та несвоєчасним фінансуванням, а отже така заборгованість, на його думку, виникла не з вини керівництва підприємства.

З огляду на зазначене судом відзначається таке.

Згідно з положеннями ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Окрім зазначеного судом відзначається, що згідно з правовим висновком Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (Постанова Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі № 6-60цс133), - відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Таким чином, суд констатує наявність заборгованості ДП «Дирекція КГЗКОР» перед звільненим працівником ОСОБА_1 у розмірі 11129,62 грн., з яких заборгованість по заробітній платі за листопад 2020 року - 5565,22 грн. та грудень 2020 року - 5564,40 грн., яка (заборгованість) утворилась з вини відповідача, як роботодавця.

На підставі зазначеного суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за листопад - грудень 2020 року є обґрунтованою, а тому така вимога підлягає задоволенню і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та свобод фізичних осіб. При цьому, у задоволені вимоги позивача про стягнення заробітної плати за січень - лютий 2021 та компенсації за невикористану відпустку слід відмовити у зв`язку із погашенням відповідачем такої заборгованості, що підтверджено позивачем.

Щодо заявленої позивачем вимоги про відшкодування спричиненої моральної шкоди судом відзначається таке.

Відповідно до положень ст. 237-КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Положеннями ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Судом встановлено, що відповідачем ДП «Дирекція КГЗКОР» було порушено законні права ОСОБА_1 на своєчасну оплату його праці, шляхом її невиплати у передбачені законом строки, що безумовно є порушенням конституційного права позивача на своєчасне одержання винагороди за працю.

Такими діями відповідача, було порушено звичний уклад життя позивача, який об`єктивно на протязі певного періоду був позбавлений коштів, необхідних для належного існування, що зумовило зміну способу його життя, призвело до необхідності докладання додаткових зусиль для відшукування можливостей для матеріального забезпечення свого існування, внаслідок чого, безумовно позивачу було завдано моральну шкоду, яку зобов`язаний відшкодувати відповідач.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховує тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, на підставі чого суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості дійшов висновку, що пропорційною компенсацією моральних страждань позивача є відшкодування йому відповідачем спричиненої моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн., на підставі чого позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.

Питання розподілу судових витрат у частині сплати судового збору слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, якими, крім іншого, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого, враховуючи, що позов задоволено частково, та беручи до уваги, що позивача частково звільнено від сплати судового збору, - на підставі чого суд дійшов висновку, що судовий збір, який у даній справі відповідно до положень п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становить 908,00 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача у розмірі 162,67 грн. та у дохід держави у розмірі 745,33 грн.

Керуючись статтями 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 281-284, 354 ЦПК України, -

ухвалив:

позовну заяву ОСОБА_1 до державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену при звільненні заробітну плату за період роботи листопад - грудень 2020 року у розмірі 11129 (одинадцять тисяч сто двадцять дев`ять) грн. 62 коп.

Стягнути з державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 162 (сто шістдесят два) грн. 67 коп.

Стягнути з державного підприємства «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд» у дохід держави судовий збір у розмірі 745 (сімсот сорок п`ять) грн. 33 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду безпосередньо або через Долинський районний суд Кіровоградської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- відповідач - державне підприємство «Дирекція Криворізького гірничо-збагачувального комбінату окислених руд», місцезнаходження: проммайданчик ДП «Дирекція КГЗКОР», м. Долинська, Кіровоградська область, .

Суддя О.А. Кнуров