Справа № 522/2046/21
Провадження № 2/522/5415/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Косіциної В.В.,

за участі секретаря судового засідання Пашковського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом в інтересах позивача до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що між сторонами 20 січня 2001 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Малиновського управління юстиції м. Одеси було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис N 16, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

На праві спільної сумісної власності між сторонами перебувають два спірних обєкта нерухомості нежитлове приміщення, загальною площею 154,9 кв.м., розташоване за адресою АДРЕСА_1 , підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер 7395, виданий 21.08.2020, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В.С., та на житловий будинок, загальною площею 114,7 кв.м., житлова площа 47 кв.м, розташований за адресою АДРЕСА_2 , підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер 590, виданий 25.05.2018, видавник: Токарська Т.В., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Спір з приводу іншого майна майна між сторонами відсутній.

Спільне життя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не склалося, спільно вони не проживають, спільний бюджет та побут залишилася в минулому. А тому позивач вважає за необхідне визначити право власності за кожним з них для окремого проживання, щоб уникнути конфліктів та спірних питань.

В підготовчому судовому засіданні 17.02.2021 року представник позивача уточнив позовні вимоги, а саме просила виключити зі спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлове приміщення загальною площею 154,9 кв.м. розташоване розташоване за адресою АДРЕСА_1 та житловий будинов загальною площею 114,7 кв.м. розташований за адресою АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 154,9 кв.м. розташоване розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на житловий будинов загальною площею 114,7 кв.м. розташований за адресою АДРЕСА_2 .

Представник відповідача ОСОБА_4 уточнений позов не визнав, в підготовчому судовому засіданні він заявив зустрічний позов щодо стягнення с ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 95000 грн. Такі вимоги представник відповідача обґрунтував тим, що вартість спірного майна є різною, крім того позивач за зустрічним позовом розробила дизайн-макет ремонту та облаштувала обидва об`єкти побутовою технікою та іншим оснащенням, тобто своїми діями істотно покращила стан двох спірних приміщень. Проте позивач за первісним позовом відмовляється добровільно компенсувати як суттєву різницю у вартості спірних об`єктів, так і вклад відповідача за первісним позовом.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. В задоволені зустрічного позову просив відмовити.

Представник відповідача первісний позов не визнав та просив відмовити. А у разі задоволення задовільнити зустрічний позов.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 20 січня 2001 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Малиновського управління юстиції м. Одеси було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис N 16, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

21.08.2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (позивачем) було укладено договір № 7393 купівлі-продажу Ѕ частки нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . З п. 6 даного договору вбачається, що відповідач за первісним позовом, як дружина, надала згоду позивачу на покупку даної нерухомості.

Також суд встановив, що згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником 1/2 нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , підстава набуття права власності договір купівлі продажу серія та 7395 від 21.08.2020 року.

Суд встановив, що 25.05.2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні представники сторін підтвердили, що у сторін є й інше майно набуте в період шлюбу, проте необхідності у його поділі в судовому порядку не має, спір щодо нього відсутній.

Щодо можливості укладання між сторонами нотаріально посвідченого договору про поділ майна, представники сторін зазначили, що це є не можливим, оскільки сторони відмовляються.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі N 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі N 404/1515/16-ц.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Як роз`яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Під час судового розгляду у суду не зміг встановити повний обсяг спільного сумісного майна подружжя, оскільки представники обох сторін наполягали на тому, що спір існує тільки щодо майна, що є предметом поділу.

Так само суду не було надано ані доказів того, що ведення спільного господарства між сторонами припинено, ані доказів того, коли саме мала місце така подія.

Щодо дійсної вартості майна, що є предметом спору, представники сторін надали суду належним чином засвідчені копії 2 звітів про визначення ринкової вартості нежитлового приміщення, загальною площею 154,99 кв.м. по АДРЕСА_1 та 2 звітів про визначення ринкової вартості житлового будинку загальною площею 114,7 кв.м, що розташований на земельній ділянці площею 0,0175 га за адресою АДРЕСА_2 .

Проте жодний з наданих звітів не містить підпису замовників, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо затвердження умов проведення оцінки, а саме підтвердження того, що оцінювачу були надані достовірні відомості щодо майна, що оцінювалось.

Крім того представник позивача в уточненому позові просить виключити майно з спільної часткової власності сторін, проте суду не надано жодних доказів того, що спірне майно належить подружжю на праві спільної часткової власності, так само як не надано доказів щодо розміру часток.

У рішенні Конституційного суду України N 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, або у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Проте під час підготовчого та судового розгляду справи суд не зміг встановити за захистом якого саме порушеного права звернувся позивач до суду.

Суд критично ставиться до твердження представника позивача щодо того, що поділ майна необхідний для забезпечення інтересів позивача, оскільки він планує використовувати нежитлове приміщення у своїй підприємницькій діяльності і має побоювання, що відповідач може чинити йому перешкоди.

Нежитлове приміщення право власності на яке просить визнати за собою позивач по первісному позову на сьогоднішній день зареєстроване саме за ним, підставою реєстрації стали два договори купівлі продажу № 7393 від 21.08.2020 року та № 7395 від 21.08.2020 року. Суду була надана копія договору № 7393 від 21.08.2020 року, з якого вбачається, що продавцем Ѕ нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 .

Суд під час розгляду справи не одноразово ставив представникам сторін питання щодо того чи відомо їм про наявність спорів з третіми особами щодо майна про поділ якого просить первинний позивач.

Представники сторін кожного разу зазначали, що згідно інформації якою вони володіють, жодних спорів з третіми особами не існує.

В судовому засіданні 08 квітня 2021 року суд з власної ініціативи залучив до матеріалів справи копії ухвал Одеського окружного адміністративного суду з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Так судом була залучена ухвала по справі 420/391/21 від 13 січня 2021 року про залишення без руху позову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_5 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта №ОД42 від 10.06.2020 року.

Також суд залучив ухвалу по справі 420/391/21 від 27.01.2021 року про повернення позову Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_5 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 про скасування реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта №ОД42 від 10.06.2020 року.

Крім того була залучена ухвала по справі №420/2445/21 про повернення позовної заяви 19 лютого 2021 року до суду надійшов адміністративний позов Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , державного реєстратора Великодолинської селищої ради Овідіопольського району Одеської області Турецького Олександра Сергійовича, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоус Ірини Олександрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, - Юридичний департамент Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна в якому позивач просить суд:

- Скасувати реєстрацію декларації про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками (CC1), № ОД 42 від 10.06.2020 року, подане ОСОБА_5 чем;

- Скасувати рішення про державну реєстрацію від 22.06.2020 року № 52774435,

Скасувати договір купівлі-продажу № 7393 від 21.08.2020 року згідно якого новим власником 1/2 частин об`єкту є ОСОБА_1

Скасувати договір купівлі-продажу № 7395 від 21.08.2020 року

- Скасувати рішення про реєстрацію переходу 1/2 прав власності на нерухоме майно від 21.08.2020 року № 53726734, внесене приватним нотаріусом Омаровою Віолеттою Султаналіївною Одеського міського нотаріального округу, Одеської області. Новий власник ОСОБА_1 ;

- Скасувати рішення про реєстрацію переходу 1/2 прав власності на нерухоме майно від 21.08.2020 року № 53726892, внесене приватним нотаріусом Омаровою Віолеттою Султаналіївною Одеського міського нотаріального округу, Одеської області. Новий власник ОСОБА_1 ;

- Скасувати рішення про реєстрацію змін розділу (загальна площа 122 кв.м. змінено на загальна площа 154,9 кв.м.) щодо нерухомого майна від 03.12.2020 року № 55499618, внесене приватним нотаріусом Білоус Іриною Олександрівною Одеського міського нотаріального округу, Одеської області. Новий власник ОСОБА_1 ;

- Зобов`язати ОСОБА_5 та ОСОБА_1 знести самочинно-збудований об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 , за власний рахунок.

З залучених ухвал Одеського окружного адміністративного суду вбачається, що Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради має наміри оскаржити законність декларації про готовність до експлуатації нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , а як наслідок й законність набуття права власності на нього ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі продажу від 21.08.2020.

На даний час не має відкритого провадження по справі, проте повернення позову не перешкоджає повторному зверненню з ним.

З позовом про поділ частини спільного майна подружжя первинний позивач звернувся 03.02.2021 року, тобто вже після першого звернення Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради до Одеського окружного адміністративного суду з позовом в перший раз.

У разі задоволення позову ОСОБА_1 судом, буде змінена підстава набуття ним права власності та він зможе зареєструвати право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 на підставі рішення суду про поділ спільного майна подружжя.

Таким чином суд під час розгляду справи не встановив наявність у позивача ОСОБА_1 порушеного цивільного права або інтересу для захисту якого необхідно виключити частину їх з дружиною спільного майна з їх спільної власності та визнати за позивачем та відповідачем право приватної власності на таке майно.

Суд вбачає, що задоволення позову ОСОБА_1 створить для позивача нову підставу для реєстрації за ним права приватної власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 , при цьому жодне порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес позивача щодо його спільного сумісного майна з ОСОБА_2 не буде захищено, що протирічить завданню цивільного судочинства відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, а тому позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 то у зв`язку з відмовою у позові ОСОБА_1 , підстав для задоволення зустрічного позову не має.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми грошових коштів в якості компенсації при поділі майна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 16 квітня 2021 року.

Суддя Косіцина В.В.

08.04.21