Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/9804/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2021 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Позарецької С.М.

при секретарі Осадчій А.Ю., Лисенко І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача

адвоката Топор І.О.,

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача

адвоката Постригань Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між сторонами 24.10.2008р. зареєстровано шлюб, який за рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси від 24.06.2015р. розірваний. Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_3 , 2002р. народження, ОСОБА_4 , 2010р. народження. В період шлюбу 02.12.2010р. ними за спільні сімейні кошти придбана квартира АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу квартири за їхньою спільною згодою оформлений на ім.»я ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вініченко Ж.В. (реєстр №4516).

Вказує, що під час оформлення договору купівлі-продажу позивач надав нотаріусу письмову заяву, нотаріально посвідчену про те, що майно набувається за спільні сімейні кошти у спільну власність.

Право власності на квартиру зареєстроване в ЧООБТІ, відповідно до витягу про державну реєстрацію прав №28252559 від 06.12.2019р. На даний час ринкова вартість квартири становить 767000грн., що підтверджується висновком від 02.12.2019р.

Вважає, що квартира є неподільною річчю і йому не може бути виділено в натурі Ѕ частина квартири, а тому за кожним із подружжя повинно бути визнано право власності по Ѕ частині квартири, вартістю по 383500грн. Після розірвання шлюбу позивач не звертався до суду про поділ спільного майна подружжя, оскільки відповідач визнавала його право на Ѕ частину цієї квартири. З моменту придбання квартири і до 2018 року він проживав у помешканні і з боку відповідача не було жодних заперечень. Він сплачував комунальні послуги і виконував інші дії, пов`язані з утриманням квартири.

В 2018р. колишня дружина народила дитину від іншого чоловіка і вона незаконно заселила його в належну сторонам квартиру. Крім того, вказує, що відповідач поводить себе агресивно не лише по відношенню до позивача, а і до їхньої доньки ОСОБА_3 , яка проживає у квартирі.

Таким чином, позивач просить суд, - визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя і в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачем право власності на Ѕ частину цієї квартири, а іншу - Ѕ залишити у власності ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 02.01.2020р. відкрито, прийнято до провадження справу та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Проти такого порядку розгляду справи сторони не заперечували.

Ухвалою суду від 22.12.2020р. відвід ОСОБА_2 судді визнаний необґрунтованим.

Ухвалою суду від 30.12.2020р. відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заяви про відвід судді Позарецької С.М.

Відповідачем подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що ОСОБА_1 припинив проживати у квартирі з моменту розірвання шлюбу. У серпні 2015р. він побив відповідача і ця події зареєстрована в правоохоронних органах. З цього моменту відповідач змінила замки та не пускала до житла позивача і таким чином, позбавила його права та можливості володіти, користуватися оспорюваною квартирою. Вважає, що саме з 20.08.2015р. позивач міг дізнатися про порушення свого права власності, що виключає право володіння та користування, яких позивач був позбавлений. Позивач обіцяв не претендувати на квартиру, не переймався комунальними послугами, матеріально не допомагав дітям, за період 2015-2016р.р. виникла заборгованість по оплаті комунальних послуг, які погасила відповідач. Дата позовної заяви 16.12.2019р., тобто подана поза межами строку позовної давності, оскільки початок строку 20.08.2015р. Крім того, вказує, що 21.04.2010р. укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка також є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, до складу майна подружжя входить і земельна ділянка. Також повинні бути враховані інтереси дітей, які проживають у квартирі. Крім того, вказує, що квартира придбана за грошові кошти батька відповідача, а не за спільні кошти.

Вважає позовні вимоги позивача безпідставними та не доведеними.

Позивачем подана відповідь на позов, за якою просить позовні вимоги задовольнити. Вказує, що відповідачем не надано доказів, які б спростовували презумпцію, що це майно є їхньою спільною сумісною власністю. Про визнання майна особистою приватною власністю відповідач не заявляла вимог. Крім того, вважає, що станом на 20.08.2015р. права позивача відповідачем не були порушені, оскільки замок на вхідних дверях змінений ним особисто, т.я. був зламаний. Ключі знаходяться у позивача і на даний час і доступ до квартири він також має, а тому не заявляє вимоги про вселення. Відповідач не зверталася до суду із позовом про визнання позивача таким, що втратив права користування жилим приміщенням, як і не пред`явила зустрічний позов.

Відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив, за якими просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Топор І.О. повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, враховуючи доводи позову та відповіді на відзив. Крім того, заперечували проти задоволення заяви про застосування строку позовної давності. Крім того, просили стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, але без витрат на правничу допомогу адвоката.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Постригань Т.Л. заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у його задоволенні та застосувати строки позовної давності, враховуючи доводи відзиву, заперечень та письмових пояснень.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначила, що вона є головою ЖСК №63 і, що з 2010р. до 2018 року сторони жили разом із дітьми у квартирі АДРЕСА_1 . Протягом 2017-2018р.р. відповідач виїздила за кордон працювати, а позивач залишався вдома з дітьми, про що їй повідомила ОСОБА_2 особисто. ОСОБА_1 у квартирі не зареєстрований, але вона не бачила, щоб він вивозив з квартири речі. З 2018р. вона не бачила ОСОБА_1 і в кінці 2018р. - на початку 2019р. вона дізналась, що сторони розійшлися. В 2020р. ОСОБА_1 поремонтував балкон квартири.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 - дочка сторін, показала, що в 2015р. батьки розлучилися, але батько проживав у квартирі і після розлучення. Замок замінив батько, т.я. зламався замок, але у батька є ключі від квартири і досі. Коли у 2017р. мати їздила за кордон, то з дітьми жив у квартирі батько. В 2020р. батько зробив ремонт балкону. Співмешканець матері з`явився у квартирі в 2018р. восени і почав проживати із матір`ю. Між батьками мають місце напружені відносини. Після заселення до квартири співмешканця матері, батько перестав жити у квартирі.

Свідок ОСОБА_6 показав, що у 2015р. його попросив ОСОБА_7 замінити замок на вхідних дверях квартири, оскільки бувший чоловік ОСОБА_2 має ключі від квартири, і треба, щоб він не міг потрапити до квартири, що він і зробив.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що ОСОБА_2 його дружина з вересня 2020р. З ОСОБА_1 неприязні відносини. ОСОБА_1 (позивач) у квартири з 2018р. не жив. Крім того, у нього з ОСОБА_2 спільна дочка, 2019р. народження. Він (свідок) проживає за іншою адресою, а ОСОБА_2 проживає за своєю адресою, він до неї ходить і допомагає, іноді ночує. Коли дружина виїздила за кордон працювати, то він не знає, хто проживав у квартирі. Доступ до квартири ОСОБА_1 має, а він (свідок) ключів не має, йому відчиняє двері ОСОБА_2 . У сторін неприязні відносини і у нього з ОСОБА_1 теж неприязні стосунки. Про ремонт балкону йому не відомо.

Свідок ОСОБА_9 показала, що є сусідкою ОСОБА_2 , вона живе на першому поверсі у АДРЕСА_2 (її власність) постійно, хоча зареєстрована в іншій кватирі, а ОСОБА_2 на поверсі вище у АДРЕСА_1 . У 2012р. вона познайомилась із ОСОБА_1 із скандалу, який він вчинив (дим від куріння йшов з її квартири АДРЕСА_2 до квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ). Вона рідко бачила ОСОБА_1 , а з весни 2015р. взагалі його не бачила. Була у квартирі ОСОБА_2 і чоловічих речей не бачила, а лише речі дитячі. Не зустрічалась із ОСОБА_1 , оскільки вона ходить на роботу. Про сварки позивача та відповідача нічого сказати не може. За місцем своєї реєстрації вона буває, т.я. там її офіс. З 2012р. вона не здавала в оренду свою квартиру АДРЕСА_2 . Останній раз була в квартирі АДРЕСА_1 в 2020р. Не товаришує з ОСОБА_2 , а просто є сусідами. ОСОБА_2 живе одна з дітьми, чоловіка в неї немає. Чи ремонтувався балкон, не може сказати, оскільки балкон АДРЕСА_1 виходить на інший бік будинку. Чи виїздила ОСОБА_2 за кордон працювати, не знає.

Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши матеріали справи та докази і їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24.10.200р. перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Соснівського райсуду м. Черкаси 24.06.2015р. (справа №712/6504/15). Судове рішення набрало законної сили 07.07.2015р.

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_3 , 2002р. народження, ОСОБА_4 , 2010р. народження. Крім того, ОСОБА_2 має дитину дочку ОСОБА_2 , 2019р. народження.

На виконання ухвали суду Черкаським обласним державним нотаріальним архівом 23.12.2020р. надані документи щодо придбання спірної квартири. Зокрема встановлено, що 02.12.2010р. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. (реєстр №4516) посвідчено правочин - договір купівлі-продажу квартири. За договором ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1

Дані обставини підтверджуються також і витягом про державну реєстрацію прав, виданим КП «ЧООБТІ» 06.12.2010р.

Крім того, встановлено, що відповідно до заяви, яка 02.12.2010р. посвідчена нотаріусом Вінніченко Ж.В., ОСОБА_1 дав згоду на укладення договору про купівлю його дружиною ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 . При цьому, договір укладається в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню.

Відповідно до консультативного висновку №31-19 від 02.12.2019р., вартість квартири АДРЕСА_1 становить 767000грн.

Крім того, судом за матеріалами, що надані відповідачем, встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 21.04.2010р. приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Грищенко С.Г. (реєстр №732) ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, що в АДРЕСА_4 , площею 0,0670га. При цьому, відповідно до заяви від 21.04.2010р., що посвідчена нотаріусом, ОСОБА_2 дала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 вказаної земельної ділянки за кошти, які є спільною сумісною власністю і купується ними у спільну сумісну власність подружжя.

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними, враховуючи норми ст. 70СК.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 68 СК, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (ст. 69 СК України).

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Висновки щодо застосування стоків позовної давності при розгляді справ про поділ майна подружжя містяться у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17.

Таким чином, вирішуючи даний спір, у справі, яка переглядається, як на думку суду, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем не спростована.

Так встановлено, що спірна квартира придбана в період шлюбу сторін, за їхньою згодою і в інтересах сім`ї; відповідачем не надано до суду доказів, які б підтверджували її твердження про те, що квартира придбана за її грошові кошти чи кошти, які належали б іншим особам, а тому є її особистою власністю, враховуючи норми ст. 57 СК України. Навпаки, письмові докази, які досліджені судом, спростовують такі її доводи. Сторони не повідомили та судом не встановлено обставин про те, що будь-хто із них вчиняв дії щодо відчуження нерухомого майна.

Крім того, на час звернення позивача ОСОБА_1 до суду з цим позовом (надійшов до суду 16.12.2019р.), судом встановлено, що позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя є єдиним позовом; ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 з іншими такими ж аналогічними позовами (зустрічним позовом) до суду не зверталися (в тому числі і щодо поділу іншого майна подружжя), про що безпосередньо зазначили в судовому засіданні; безпідставними є твердження відповідача та її представника про те, що позивач пропустив строки позовної давності, пред`являючи даний позов до відповідача, оскільки вони до цього позову взагалі не ділили спільне сумісне майно подружжя. Крім того, слід зазначити, що наявність конфлікту між сторонами не свідчить про те, що він стосувався саме поділу майна подружжя. Той факт, що між учасниками справи, зокрема між сторонами, між чоловіком ОСОБА_2. - ОСОБА_8 (свідок) та позивачем ОСОБА_1 , між батьками дітей сторін щодо їхнього проживання, виховання та спілкування, існують конфлікти та неприязні відносини, не є тими обставинами, які б давали підстави для застосування строків позовної давності щодо поділу квартири, як спільного майна подружжя.

Крім того, обставини, які вказує відповідач, - про те, що позивач після розірвання шлюбу не проживає у квартирі, не сплачує комунальні послуги, також не спростовують презумпцію спільності права власності майна подружжя, яке було ними придбане в період шлюбу.

Суд дійшов висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки у нього не було підстав вважати, що його право власності порушується, не визнається чи оспорюється. Матеріли справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення права позивача, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно (спірну квартиру), зареєстроване за іншим подружжям - відповідачем. Судом встановлено, що позивач має ключі від вхідних дверей квартири, має право вільного входження до квартири, незважаючи на те, що фактично проживає за іншою адресою з однією із спільних дітей; у 2020р. здійснив ремонт балкону спірної квартири. Посилання відповідача на протокол №20 засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Черкаської міської ради від 23.10.2019р., як на встановлені обставини про те, що з 2015р. позивач дізнався про порушення свого права власності на квартиру, є безпідставними, оскільки засідання комісії стосувалося інших правовідносин, зокрема - питання про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2010р. народження.

Належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем ОСОБА_2 суду не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти, незважаючи на те, що це є її процесуальним обов`язком саме відповідача.

Таким чином, за результатами розгляду справи, враховуючи норми ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, а тому слід визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 3835грн. 00коп., що сплачений при подачі позову, відповідно до квитанції від 11.12.2019р. Обставин, що дають підстави для звільнення відповідача від сплати судового збору, судом під час розгляду справи не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , код НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , код НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , код НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , код НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) судовий збір в розмірі 3835грн. 00коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст судового рішення складено 19.04.2021р.

Головуючий: С. М. Позарецька