Справа № 315/1022/18
Номер провадження № 2/315/2/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі головуючого: судді Телегуз С.М., при секретарі Дмитренко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Гуляйполе Запорізької області цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

З 03.08.2018 року в провадженні судді Гуляйпільського районного суду Запорізької області Телегуз С.М. перебувала вищевказана цивільна справа.

У зв`язку із закінченням повноважень судді з 18.10.2018 року, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 19.10.2018 року за № 77/18, було проведено повторний автоматизований розподіл вищевказаної справи.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу вищезазначена справа 19.10.2018 року була передана на розгляд судді Ярошу С.О.

29.11.2018 року ухвалою суду зупинено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №315/1293/18 номер провадження № 2/315/445/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним.

У зв`язку із прийняттям 11.08.2020 року на засіданні Вищої ради правосуддя рішення про звільнення судді ОСОБА_3 у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі наказу Гуляйпільського районного суду Запорізької області №1-ос від 11.08.2020 року про припинення повноважень судді ОСОБА_3 , акту прийому-передачі справ судді Яроша С.О. від 11.08.2020 року, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 12.08.2020 року за № 46/20, було проведено повторний автоматизований розподіл вищевказаної справи.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу вищезазначена справа 12.08.2020 року була передана на розгляд судді Телегуз С.М.

18.08.2020 року ухвалою судді прийнято до свого провадження цивільну справу.

29.01.2021 року ухвалою судді відновлено провадження у справі та призначено до розгляду в судове засідання.

В позові позивач посилалася на те, що 19 лютого 2013 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, згідно з яким вона передала у борг відповідачу - позичальнику гроші в сумі 70000 грн. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Гуляйпільського нотаріального округу Демченко Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 243.

Відповідно до умов договору, зазначену суму коштів відповідач зобов`язався повернути готівкою в строк до 19 лютого 2018 року. Однак, на порушення умов договору позики та ст.1049 ЦК України відповідач суму позики у встановлений термін - 19.02.2018 року не повернув, не повернуті гроші і до теперішнього часу.

У зв`язку з викладеним вважає, що з боку відповідача має місце порушення як договірних зобов`язань, так і положень ст.ст. 525, 526 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються.

Отже, вона має право на стягнення із відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, трьох відсотків річних від простроченої суми, а також процентів від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України.

З урахування індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання та відповідно до роз`яснення Верховного Суду України від 3 квітня 1997 року №6.2-97 відповідач повинен сплатити суму інфляційного збільшення з наступного розрахунку: інфляційні витрати, дорівнюють сумі боргу 70000 грн., яка помножується на сукупний індекс інфляції відсотків, отриманий шляхом множення щомісячних індексів інфляції за період прострочення (березень 2018 року - 101.1, квітень 2018 року - 100,8, травень 2018 року - 100, червень 2018 року - 100), і який становить 1,01 та віднімається сума боргу 70000 грн., таким чином сума інфляційних втрат становить 700 грн.

Загальна сума процентів визначених на рівні облікової ставки Національного банку України проведена з грошової суми боргу 70000 грн. за фактичну кількість користування та прострочення повернення боргу з 19 лютого 2013 року по 19 лютого 2018 року і визначається за формулою: сума санкції = СхОС%:КДРхКДП, де С - сума заборгованості, ОС - облікова ставка НБ України, КДР - кількість днів у році, КДП - кількість днів прострочення, тому загальна заборгованість за процентами становить 58043,27 грн.

3 % річних, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, строк сплати якого передбачено договором. Період прострочки сплати боргу в сумі 70000 грн. складає з 19 лютого 2018 року по 02 серпня 2018 року, тобто 183 дні. Сума трьох процентів річних від суми боргу розраховується наступним чином: 70000 грн. (сума боргу) х 3 проценти річних х 365 (кількість днів прострочки) / 183 дні. Таким чином 3% річних становить 4188,52 грн.

Прохає стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики від 19 лютого 2013 року в розмірі 132931,79 грн, яка складається з наступного: 70000 грн. - заборгованість за договором позики; 58043,27 грн. - проценти за користування коштами, визначені на рівні облікової ставки Національного банку України; 700 грн. - сума інфляційних втрат; 4188,52 грн. - 3% річних від суми боргу, та стягнути з відповідача на її користь витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1329,79 грн.

28.09.2018 року до суду звернувся представник відповідача: адвокат Кириченко В.С. з відзивом на позов, в якому посилався на те, що в п.5 договору позики зазначено, в разі коли Позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в безспірному порядку. Документом, що підтверджує безспірність заборгованості Позичальника та встановлює прострочення виконання зобов`язання буде вважатися розписка Позичальника, котра знаходиться у Позикодавця. Отже, в договорі немає даних про передачу грошей позичальнику під час нотаріального посвідчення договору, а встановлено не лише факт укладення договору між сторонами. Навпаки, договір позики містить в собі дані про його чинність з моменту передання грошей та розписки позичальника, яка б підтверджувала передачу позикодавцем зазначеної в договорі суми, безспірність та прострочення виконання зобов`язання. Наявність оригіналу розписки у позикодавця згідно з положеннями ст.545 ЦК України свідчить, про зобов`язання з повернення позики. Претензії про погашення заборгованості не направлялись. Розписка яка б містила необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення відсутня. Згідно п.10 договору позики він вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей. Відповідач стверджує, що грошові кошти в сумі 70000 грн. вона від позивача не отримувала. Вважає, що між нею та відповідачем склалися правовідносини, не пов`язані із передачею грошових коштів у позику, а сам договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Прохав відмовити у задоволенні позову (а.с.35-36).

18.03.2021 року до суду звернувся представник відповідача: адвокат Сивоненко О.В. з додатковими поясненнями, в яких посилалася на правові висновки вищих судових інстанцій, зокрема,постанова Верховного Суду складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17 (провадження N 61-30435сво18), постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року в справі №924/1096/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19), постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі №319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16. Прохала відмовити у задоволенні позову (а.с.94-96).

05.04.2021 року до суду звернувся представник позивача: адвокат Рябко Ю.М. з поясненнями по суті справи, в яких звертає увагу суду, що суть пояснень сторони відповідача зводиться до приведення правових позицій Верховного Суду, які не стосуються предмету судового розгляду даної справи, оскільки правові позиції стосуються стягненню боргів по розпискам, а не по нотаріально посвідченим договорам позики, який є предметом розгляду. Лінія захисту сторони відповідача побудована на відсутності розписки, яка на їх думку є обов`язковою умовою договору позики. Натомість у ст.1047 ЦК зазначено, шо договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому звертає увагу суду, що у ст.1047 ЦК України чітко зазначено, що на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка, а не повинна бути представлена ця розписка. Тобто вказана норма не є імперативною, а є диспозитивною, яка дозволяє сторонам самим визначати права й обов`язки в окремих випадках. Верховний Суд України 18 вересня 2013 року по аналогічній справі №6-63цс13 про стягнення боргу за договором позики, висловив наступну правову позицію: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику».

Доказів того, що ОСОБА_2 було повернуто борг та зобов`язання за договором позики від 19.02.2013 року нею було виконане належним чином стороною відповідача не надано. Крім того, договір позики від 19.02.2013 року було власноручно підписано сторонами, зокрема і особисто відповідачем ОСОБА_2 , про що нотаріус у цьому договорі зазначив.

Крім того, звертає увагу суду на важливий для вирішення цієї справи факт того, що ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 29.11.2018 року провадження по даній справі було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №315/1293/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним. 21.12.2020 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області позов ОСОБА_2 було залишено без задоволення, рішення не оскаржувалось та набрало законної сили, а отже відповідач погодилася з судовим рішенням, та з усіма встановленими судом обставинами (а.с.100-101).

В судове засідання позивач та його представник: адвокат Рябко Ю.М. не з`явилися, 15.04.2021 року представник подав суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі, прохав позов задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання відповідач та його представник: адвокат Сивоненко О.В. не з`явилися, 15.04.2021 року представник подав суду письмову заяву про розгляд справи без їх участі, прохав відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, 28.09.2018 року представником відповідача подано відзив на позов.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Матеріалами справи встановлено наступні обставини:

ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мар`янівка Барського району Вінницької області народилася позивач у справі ОСОБА_2 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 27.05.1997 року Пологівським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.65-66).

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Гуляйполе Запорізької області народилася відповідач у справі ОСОБА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 04.02.2006 року Гуляйпільським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с.9).

19.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., що підтверджується його копією (а.с.8).

Відповідно до п.1 цього договору позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 70000 грн., що підтверджується копією договору.

Відповідно до п.2 цього договору зазначену вище суму грошей позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві готівкою в строк до 19.02.2018 року.

Відповідно до п.7 цього договору якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

21.12.2020 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі №315/1293/18 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним залишено без задоволення, рішення набрало законної сили 20.01.2021 року (а.с.76-78).

Крім того, рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 21.12.2020 року у справі №315/1293/18 встановлено наступні обставини справи, які відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню:

«19.02.2013 року чоловік позивача ОСОБА_4 надав письмову згоду на позику та укладення договору позики грошей його дружиною ОСОБА_2 в сумі 70000 грн. у ОСОБА_1 на умовах на її розсуд, що посвідчена приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М.

Судом встановлено, що позивач заперечує укладення договору позики через відсутність відповідної розписки при наявності письмового нотаріально посвідченого договору позики.

Суд не погоджується з позицією позивача, так як вважає, що наданий суду письмовий документ: письмовий договір позики, укладений між сторонами 19.02.2013 року, та нотаріально посвідчений є підтвердженням відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України укладення договору позики, п.1 якого посвідчує передачу у власність позивача грошових коштів у сумі 70000 грн.

Суд, оцінюючи цей правочин, доходить висновку, що останній не суперечить вимогам закону, так як його письмова форма відповідає вимогам ч.1 ст.1047 ЦК України, так як останній укладено між фізичними особами і сума якого не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім того, останній нотаріально посвідчений, а чоловік позивача також подав нотаріально посвідчену письмову заяву про згоду на укладення договору позики.»

Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного:

Згідно ч.1, ч.2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно доч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст.530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як позикодавець за договором позики, укладеним 19.02.2013 року між ним та відповідачем у справі, який посвідчений приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., з позовом до відповідача, як до позичальника, з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми, а також процентів від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України на загальну суму 132931,79 грн.

Суд доходить висновку, що договір позики від 19.02.2013 року укладено сторонами у відповідності зі ст.1047 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, та підписала його, а тому він вважається укладеним з моменту його підписання.

При цьому, всі умови договору позики викладені сторонами в договорі, з якими вони погодились, підписавши договір без якихось зауважень чи розбіжностей. Окрім того, на момент укладення договору позики обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину.

Таким чином, факт укладення між сторонами 19.02.2013 року договору позики підтверджується належними та допустимими письмовими доказами, а тому суд вважає доведеним факт існування боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, невиконаного в строк належним чином.

Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до правової позиції викладеної в Постанові Верховного Суду України у справі №6-2129цс16 від 16.10.2016 року, ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України у справі №6-369цс15 від 02.09.2015 року, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Доказів того, що борг повернуто відповідачем суду не надано, не спростовано це і відповідачем, отже сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, відповідно до п.7 Договору, якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Отже, суд вважає, що позивач має право на стягнення із відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, трьох відсотків річних від простроченої суми, а також процентів від суми позики у розмірі облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, з яким погоджується суд, за період прострочки з 19.02.2013 року по 19.02.2018 року заборгованість за договором позики від 19.02.2013 року становить 132931,79 грн., яка складається з суми неповернутої грошової позики у розмірі 70000 грн.; проценти за користування позикою у розмірі 58043,27 грн.; 3% (три відсотки) річних у розмірі 4188,52 грн.; сума інфляційних втрат у розмірі 700 грн.

За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, з урахуванням вищенаведеного та оцінки доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню: сума неповернутої грошової позики у розмірі 70000 грн.; проценти за користування позикою у розмірі 58043,27 грн.; 3% (три проценти) річних у розмірі 4188,52 грн.; сума інфляційних втрат у розмірі 700 грн., а загальна сума, яка підлягає стягненню становить 132931,79 грн.

Суд не погоджується з доводами відповідача щодо відсутності відповідної розписки на підтвердження отримання нею грошових коштів за договором позики від 19.02.2013 року, так як вважає, що наданий суду письмовий документ: письмовий договір позики, укладений між сторонами 19.02.2013 року, та нотаріально посвідчений є підтвердженням відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України укладення договору позики, п.1 якого посвідчує передачу у власність відповідача грошових коштів у сумі 70000 грн.

Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

А тому судовий збір у сумі 1329,79 грн., який був сплачений позивачем при подачі позовної заяви, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 27, 76-83, 133, 141, 223, 247, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 11, 15, 16, 509, 526, 530, 610, 611, 625, 629, 1046-1050 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , заборгованість за договором позики від 19.02.2013 року в розмірі 132931,79 грн., яка складається з суми неповернутої грошової позики у розмірі 70000 грн.; проценти за користування позикою у розмірі 58043,27 грн.; 3% (три відсотки) річних у розмірі 4188,52 грн.; сума інфляційних втрат у розмірі 700 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , витрати на сплату судового збору в сумі 1329,79 грн.

Повний текст рішення буде складено 19.04.2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя: С.М.Телегуз