Справа №442/8100/20
Провадження №2/442/329/2021
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 березня 2021 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючого судді - Кучаковського Ю.С.,
за участю секретаря судового засідання - Кравців Х.В.,
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Органу опіки і піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, - про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -
за участю представників
від позивача: ОСОБА_1
від відповідачів: не з`явилися
від третьої особи: Яким І.С.
До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просить на підставі ст.ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст.ст. 16, 321, 389, 391, 405 ЦК України, ч. 4 ст. 9, ст.ст. 71, 72, 107 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з малолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначає, що йому на праві особистої приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Правовстановлюючий документ, а саме Договір про поділ житлового будинку від 05.06.2020 посвідчений в нотаріальному порядку та зареєстрований, що відповідно підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу: 211579389 від 05.06.2020). Вказує, що після укладення Договору про поділ житлового будинку від 05.06.2020 між позивачем та сестрою ОСОБА_6 у власність останньої перейшла повністю відокремлена частина будинку житлового будинку за поштовою адресою: АДРЕСА_1 , як на окремий об`єкт нерухомості. Відповідно вона знялась з реєстрації в належній позивачу частині будинку за адресою: АДРЕСА_1 , - та перереєструвалась. Однак її діти, відповідачі у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зі своїми малолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ще у 2015 році перейшли на постійне місце проживання фактично в житловий будинок на даний час АДРЕСА_2 . Однак з реєстрації у належному позивачу будинку АДРЕСА_1 не знялись і в добровільному порядку від цього безпідставно відмовляються. Зазначає, що вказана обставина підтверджується копією будинкової книги, згідно якої в належному йому на праві приватної власності житловому будинку за вищевказаною адресою зареєстровані відповідачі з дітьми: ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зі своїми малолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наголошує, що за вказаний період часу ні з його сторони, ні зі сторони інших осіб жодних перешкод в користуванні житлом їм не чинилось. Вказує, що факт непроживання відповідачів в належному позивачу на праві приватної власності будинку АДРЕСА_2 підтверджується відповідними письмовими доказом по справі: Актом № 139 від 02.12.2020 про встановлення факту проживання особи без реєстрації, складеного за участю свідків та представників КП „Управитель Житлово-експлуатаційного об`єднання" Дрогобицької міської ради і згідно змісту якого відповідачі з дітьми дійсно проживають в будинку АДРЕСА_2 . Окрім цього, вказує, що факт постійного проживання відповідачів за іншою адресою підтверджується: Актом № 139/1 від 02.12.2020 про відсутність (не проживання ) особи за місцем реєстрації, складеного за участю свідків та представників КП „Управитель Житлово-експлуатаційного об`єднання" Дрогобицької міської ради та згідно змісту якого відповідачі разом з дітьми дійсно не проживають з 2015 в належному позивачу житловому будинку АДРЕСА_2 .
Наголошує, що вказані обставини породжують для на даний час позивача як власника житла негативні наслідки. Лише сам факт формальної реєстрації відповідачів з дітьми, які не проживають в будинку, створює невиправдані додаткові витрати по оплаті за комунальні послуги та позбавлений можливості оформити відповідні субсидії. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.
Позивач в судовому засідання просив позов задовольнити з підстав, викладених у такому, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі в судове засідання не з`явився, хоча належним чином були повідомлені про розгляд справи за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання та на офіційному веб-сайті судової влади України. За таких обставин суд визнав неявку відповідачів неповажною, провівши розгляд справи у їх відсутності.
Представник третьої особи Органу опіки і піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради в судовому засіданні щодо вимог позивача про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням неповнолітніх дітей заперечував, а щодо вимог позивача про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням повнолітніх відповідачів поклався на думку суду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 211579389).
З наявної в матеріалах справи копії будинкової книги вбачається, що у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані, зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2
Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.
У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець, мають право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
У Статті 1 Першого протоколу, протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року" від 17.07.1997 № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.
Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 (№ 6-709цс16).
З акту № 139/1 про відсутність (не проживання) особи без реєстрації від 02.12.2020 представниками КП „Управитель „Житлово-експлуатаційного об`єднання" Дрогобицької міської ради складено акт про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у буд. АДРЕСА_2 не проживає з 2015 року і по час обстеження. Гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зареєстровані в даному будинку, однак ніякої участі в утриманні житла не приймають, особистих речей та (або) речей повсякденного використання немає.
В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження поважності причин відсутності відповідачів у будинку, що належить на праві приватної власності позивачу.
З акту № 139 про проживання особи без реєстрації від 02.12.2020 представниками КП „Управитель „Житлово-експлуатаційного об`єднання" Дрогобицької міської ради складено акт про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у буд. АДРЕСА_2 проживають без реєстрації з 2015 року і по час обстеження. Гр. ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не зареєстровані в даному будинку, однак приймають участь в утриманні житла, у квартирі наявні особисті речі та речі повсякденного використання.
Власником жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , - є ОСОБА_6 (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 211590448).
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є її дітьми, а ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є малолітніми дітьми її доньки. Вказала, що відповідачі проживають фактично з 2015 року в її будинку за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_6 пояснила, що у її доньки одна дитина від одного батька, а інша - від іншого. Вказала, що не чинить перешкод у користуванні майном, проте відповідачі добровільно не хочуть знятись з реєстрації у будинку брата ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 також зазначила, що оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 фактично проживають в її будинку, вона не заперечує проти їх реєстрації у її житлі.
Допитана в якості свідка ОСОБА_8 вказала, що знає відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з дитинства. Зазначила, що вони фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Враховуючи вік малолітньої дитини, обов`язок батьків забезпечити належні умови для проживання та розвитку своєї дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог власника квартири, в якій батьки малолітньої дитини не зареєстровані та фактично не проживають.
Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, суд приходить до переконання, що оскільки відповідачі не проживають у житлі позивача понад встановлені законом строки, не користуються ним, не несуть витрат по його утриманню, враховуючи вік малолітніх дітей, обов`язок батьків забезпечити належні умови для проживання та розвитку своїх дітей, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача, та визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з малолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідачів в користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі по 420 грн 40 к. з кожного.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 280-283, 289, 354, 355 ЦПК України, суд -
Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з малолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн 40 к.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн 40 к.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_3 ).
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 ; місце фактичного проживання: АДРЕСА_3 ).
Повний текст судового рішення виготовлено 12.04.2021.
Суддя Ю.С. Кучаковський