РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Кремінна

16 квітня 2021 року Справа № 414/384/21 Провадження № 2/414/211/2021

Кремінський районний суд Луганської області у складі

головуючого судді Акулова Є.М.,

за участі секретаря судового засідання Білан Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Кремінна в особі Кремінської міської ради про визнання право власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого зазначив, що звересня 2006 року він почав користуватися будівлею, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З того часу та до тепер безперервно в даній будівлі знаходиться його майно, він за свої кошти ремонтує вказану будівлі, підтримує її в належному стані, оскільки відкрито та безперервно володіє вищезазначеним майном з 2006 року та відповідач не заявив вимогу про його повернення, вважає, що набув права власності на нерухоме майно, а саме: будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У вищезазначеній будівлі відсутнє підведення електромережі, маючи на меті провести там світло, він звернувся до відповідних організацій та йому було відмовлено, у зв`язку з тим, що він не є власником будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на вищевикладене, позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю набудівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував на задоволенні позовних вимог.

Свідок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказали, що знають та бачили, що позивач вже багато років користується будівлею, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . А саме там знаходиться його речі та він здійснює ремонтні роботи щодо підтримання його в належному стані.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.5-10).

Рішенням виконавчого комітету Кремінської міської ради № 289 від 03 серпня 1990 року виробничому кооперативу «Металіст» дозволено використовувати колишню станцію каналізаційної перекачки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , під ремонтно-механічну майстерню для надання побутових послуг населенню (а.с.11).

Згідно договору від 06 травня 1991 року та акту приймання передачі № 1 від 07 травня 1991 року, виробничий кооператив «Металіст» передав з баланса кооперативу, будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а колективне підприємство «ВЕПР» прийняло на баланс підприємства вказану будівлю. Будівля технічним умовам не відповідає, частково зруйнована (а.с.12,13).

Вартість будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з експертним висновком складає 32400 грн (а.с. 14-16).

Сторонами не оспорюється факт постійного користування ОСОБА_1 будівлею, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , і у суду не має жодних сумнівів у достовірності їх свідчень, зважаючи й на надані підтвердження з боку органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 ч. 1 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

При вирішенні даної справи суд враховує правову позицію, яка викладена в постанові Пленуму ВССУ № 5 від 7 лютого 2014 року, згідно якої вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що «умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном».

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що попередній власник нерухомого майна, а саме будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не відомий, а ОСОБА_1 добросовісно заволодів чужим майном, і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років, а тому наявними є всі законні підстави для набуття позивачем права власності на будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (набувальна давність).

Питання щодо стягнення судових витрат позивачем не ставилося.

На підставі викладеного, ст. 16, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 9, 150,156 ЖК УРСР, ст. 3 СК України та керуючись ст. 10, 76, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 352, 354, 355ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Кремінна в особі Кремінської міської ради про визнання право власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Є. М. Акулов