КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/6398/20 Головуючий у суді І інстанції Кошель Б.І.
Провадження № 22-ц/824/3806/2021 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2020 року у справі за позовом Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської областізвернулася до суду в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав.

На обґрунтування позову зазначено, що відповідачі є батьками малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та проживають за адресою: АДРЕСА_1 . 16 червня 2020 року за вказаною адресою працівниками поліції було зафіксовано факт неналежного виконання батьками малолітньої ОСОБА_1 обов`язків по догляду за дитиною через перебування в стані сильного алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим ними вжито невідкладних заходів щодо усунення загрози життю і здоров`ю дитини, а саме: семимісячна дитина була відібрана у батьків і негайно направлена до комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня № 2», де госпіталізована для обстеження стану здоров`я, надання необхідної медичної допомоги та документування фактів жорстокого поводження з нею. Відносно відповідачів працівниками поліції були складені адміністративні протоколи за частиною першою статті 184 КУпАП. На підставі наказу Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області від 18 червня 2020 року № 53 малолітню ОСОБА_1 тимчасово влаштовано в сім`ю її діда ОСОБА_4 та баби ОСОБА_5 , в яких вона перебуває і на даний час.

Позивач вказує, що наведені факти свідчать про свідоме ухилення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки, що є підставою для вирішення питання щодо відібрання у них дитини без позбавлення їх батьківських прав. На виконання рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 23 червня 2020 року № 356 служба у справах дітей просила суд відібрати малолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від її батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без позбавлення їх батьківських прав та передати дитину до органу опіки та піклування Білоцерківської міської ради Київської області для подальшого її влаштування.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,та створення дитині належних умов для життя, здоров`я і морального розвитку.

Покладено на Службу у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області обов`язок здійснювати контроль за виконанням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Як на підставу своїх вимог посилається на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 23 червня 2020 року № 356 «Про негайне відібрання малолітньої дитини у батьків та її влаштування» малолітня ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була відібрана у відповідачів, оскільки вони зловживають алкоголем та не виконують належним чином свої батьківські обов`язки по догляду за дитиною. Суду було надано наявні та належні докази того, що відповідачі систематично вживають алкогольні напої та страждають на розлади психіки й поведінки внаслідок згубного вживання алкоголю, що становить безпосередню загрозу життю та здоров`ю їх малолітній дочці.

Позивач зазначив, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, зокрема, листа комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківської міської лікарні № 4» від 16 жовтня 2020 року № 1557, згідно якого відповідачі були обстежені лікарем-наркологом та встановлено їм такий діагноз: «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, згубне вживання. Призначено амбулаторне лікування. За медичною допомогою до лікаря-психіатра відповідачі не зверталися».

Вищевказаний письмовий доказ, який судом проігноровано, є одним із домінуючих, оскільки підтверджує, що відповідачі у зв`язку з їхніми хворобами, що полягають у розладі психіки та поведінки внаслідок згубного вживання алкоголю, не можуть належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню малолітньої дочки тастворюють небезпеку її життю та здоров`ю. Ці обставини також встановлені під час розгляду справи, а саме: дитина була вилучена із сім`ї відповідачів 16 червня 2020 року та повторно була вилучена 2 грудня 2020 року із виставленим її медичними працівниками діагнозом «Алергічний дерматит».

З урахуванням наведеного позивач вважає, що місцевий суд зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, прийняв незаконне рішення, яке не відповідає інтересам дитини, оскільки вбачаються правові підстави для відібрання дитини від відповідачів без позбавлення їх батьківських прав. При цьому відібрання дитини у відповідачів без позбавлення останніх батьківських прав виступає як один із заходів захисту інтересів самих батьків, оскільки вони у зв`язку з хворобою не можуть виконувати свої обов`язки з виховання дитини та догляду за нею.

Відзиви відповідачів на апеляційну скаргу до суду не надходили.

В судове засідання Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області свого уповноваженого представника не направила, надіслала на електронну та поштову адресу апеляційного суду заяви про розгляд справи за відсутності представника позивача та приєднання до матеріалів справи копії листа Білоцерківського міського центру соціальних служб від 26 березня 2021 року № 185/02-15 «Про сім'ю ОСОБА_2 ».

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду заяви повідомлялися належним чином, про причини неявки не повідомили, будь-яких клопотань чи заяв не надсилали.

Відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Тобто, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (Рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного та категорію даної справи, яка стосується захисту прав та інтересів малолітньої дитини, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки відповідачів в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, та з огляду на те, що відповідачі належним чином повідомлені про судове засідання у справі ухвалила проводити розгляд справи за відсутності цих учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення судув межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20 листопада 2019 року (а.с. 6).

16 червня 2020 року о 21 год. 40 хв. працівниками Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області було зафіксовано факт неналежного виконання батьками малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 обов`язків по догляду за дитиною за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим дитина віком сім місяців була відібрана у батьків та направлена до комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня № 2», про що складено відповідний акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку (а.с. 7).

За змістом листа-звернення заступника начальника Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області від 22 червня 2020 року № 4753, адресованого начальнику Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, 16 червня 2020 року близько 11 год. 00 хв. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_1 перебували в парку «Олександрія», де батьки вживали алкогольні напої. Повертаючись додому близько 21 год. 00 хв., біля під`їзду відповідачів в стані алкогольного сп`яніння помітила сусідка, яка побачила, що ОСОБА_2 , перебуваючи у п`яному вигляді та хитаючись зі сторони в сторону, ледь не випустила з рук дитину і з даного приводу зателефонувала до поліції. Прибувши до місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , інспектором ювенальної превенції Білоцерківського відділу поліції було виявлено відповідачів, які спали, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, а в іншій кімнаті було виявлено їхню малолітню доньку ОСОБА_6 , котра перебувала без нагляду батьків та сильно плакала. Інспектором з ювенальної превенції було складено акт про підкинуту чи знайдену дитину, після чого малолітню ОСОБА_6 було поміщено до Київської обласної дитячої лікарні № 2. Відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складено адміністративні протоколи за частиною першою статті 184 КУпАП, які направлено на розгляд до Білоцерківського міськрайонного суду для прийняття рішення (а.с. 9).

З матеріалів справи вбачається, що 17 червня 2020 року дід дитини ОСОБА_4 та баба ОСОБА_5 , які проживають за адресою: АДРЕСА_2 , подали до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області заяву про тимчасове влаштування в їхню сім`ю малолітньої онуки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

На підставі наказу начальника Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області Кисельової В. від 18 червня 2020 року № 53 «Про взяття на первинний облік дитини, яка залишилася без батьківського піклування», адміністрацією КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня № 2» в особі генерального директора Бігарі Н.В. у присутності начальника відділу опіки та піклування служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області Дишлюка В.О. було передано малолітню ОСОБА_1 її бабі ОСОБА_5 , про що складено акт про факт передачі дитини від 18 червня 2020 року (а.с. 11, 12).

Згідно із рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 23 червня 2020 року № 356 «Про негайне відібрання малолітньої дитини у батьків та її влаштування» ухвалено, зокрема, негайно відібрати малолітню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у її батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та тимчасово влаштувати у сім`ю родичів, а саме: її діда ОСОБА_4 та баби ОСОБА_5 до прийняття рішення про влаштування дитини (а.с. 8).

Також встановлено, що 2 грудня 2020 року о 10 год. 00 хв. фахівцем із соціальної роботи ОСОБА_7 було здійснено плановий візит в сім`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого з`ясовано, що дитина перебуває в загрозливих для неї умовах, а саме: обоє батьків були з ознаками алкогольногосп`яніння, у квартирі знаходилися стороні особи, дорослі розпивали спиртні напої, дитина мала ознаки дерматиту, не доглянута, недогодована, брудна, батько поводився агресивно, в помешканні безлад, речі розкидані, відсутня постільна білизна, мати не змогла знайти сезонний одяг дитини та переодягнути її, що було зроблено фахівцем із соціальної роботи та представницею патрульної поліції, про що складено акт про проведення оцінки рівня безпеки дитини, з яким відповідач ОСОБА_2 ознайомлена під підпис, а відповідач ОСОБА_3 відмовився від ознайомлення з цим документом (а.с. 49-53).

У зв`язку з наведеними обставинами, інспектором СЮП ВП лейтенантом поліції Князєвим Я.І. було складено акт органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 2 грудня 2020 року, вилучено у батьків та передано малолітню ОСОБА_1 до КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня № 2» (а.с. 55).

Відповідно до повідомлення КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня № 2» від 3 грудня 2020 року № 01-66/1518, адресованому начальнику Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, з 2 грудня 2020 року перебуває дитина ОСОБА_1 , 1 рік 1 місяць, яка доставлена в лікарню працівниками соціальних служб, поліції, як дитина, яка вилучена із сім`ї, з діагнозом алергічний дерматит (а.с. 54).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 5 жовтня 2020 року, складеного начальником відділу захисту прав та інтересів дитини Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області Махаринським Г.В. та фахівцем із соціальної роботи Білоцерківського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Душкою А.П., за висновком комісії в результаті умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 , створені задовільні житлово-побутові умови для проживання та виховання малолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 35).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків, байдужого ставлення до виховання та розвитку дитини, а встановлені обставини свідчать про мінливу поведінку батьків. Зважаючи, що дитина потребує батьківського піклування, виховання в умовах сім`ї, подальшого усвідомлення нею сімейних цінностей, відсутні підстави вважати, що відповідачі не виконували обов`язки щодо виховання дитини та забезпечення їй належних матеріально-побутових умов, а тому суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні вимог про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Разом з тим, суд погодився з доводами позивача про те, що поведінка відповідачів, яка характеризується вживанням алкоголю, не забезпечує належні умови виховання та розвитку дітей, у зв`язку з чим попередив відповідачів про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дитини та покласти на органи опіки і піклування контроль за виконанням відповідачами батьківських обов`язків.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або начальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням («Савіни проти України», № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року).

Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок.

Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як свідчать матеріали справи, 16 червня 2020 року о 21 год. 40 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , працівниками поліції за участю понятих та працівника закладу охорони здоров`я була виявлена дитина ОСОБА_1 віком сім місяців без належного батьківського догляду і нагляду внаслідок перебування батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під дією алкогольної речовини, зокрема, від них відчувався сильний запах алкоголю, у батька спостерігалася нечітка мова й нестійка хода, а мати дитини в стані алкогольного сп`яніння взагалі спала. Оскільки були наявні підстави вважати, що перебування семимісячної дитини в таких умовах є загрозливим для її життя та здоров`я, було вжито невідкладних заходів для забезпечення безпеки дитини, її відібрання та направлення до закладу охорони здоров`я для обстеження стану здоров`я, надання необхідної медичної допомоги та документування фактів жорстокого поводження з нею.

18 червня 2020 року на підставі відповідних наказу і рішення позивача малолітню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасово влаштовано (передано) в сім`ю її родичів, а саме: діда ОСОБА_4 та баби ОСОБА_5 , в яких вона перебувала до кінця червня 2020 року.

Із відомостей, наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень, які перебувають у відкритому доступі, вбачається, що постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2020 року у справі 357/6051/20 ОСОБА_2 визнаною винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП (ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей) та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу.

На початку липня 2020 року дід і баба на власний розсуд без відповідного дозволу органу опіки та піклування повернули дитину батькам, а Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області звернулася до суду в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

5 жовтня 2020 року на підставі задоволеного судом клопотання представника позивача про проведення обстеження умов проживання відповідачів, комісією Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області було проведено обстеження умов проживання дитини, за результатом якого зроблено висновок, що у квартирі АДРЕСА_1 створені задовільні житлово-побутові умови для проживання та виховання малолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому зі слів членів родини, в їхній сім`ї посередні відносини, але через зловживання алкоголем виникають неприязні стосунки та сварки.

Однак, до ухвалення рішення суду у даній справі, а саме 2 грудня 2020 року о 10 год. 00 хв. працівниками соціальної роботи під час здійснення планового візиту в сім`ю відповідачів, які ніде не працюють, для проведення оцінки рівня безпеки дитини виявлено, що дитина перебуває в загрозливих для неї умовах, зокрема, обоє батьків були з ознаками алкогольногосп`яніння, у квартирі знаходилися стороні особи, які розпивали спиртні напої, дитина мала ознаки дерматиту, недогляду і занедбаності: вага і зріст значною мірою не відповідали віку дитини; низький рівень гігієни дитини; поруч з дитиною відчувався неприємний запах; дитина була одягнута в брудний одяг, який не відповідав її віку та сезону, дитина не доглянута, недогодована, брудна, батько поводився агресивно, погрожував, в помешканні антисанітарний стан: безлад; речі розкидані; відсутня постільна білизна; мати не змогла знайти сезонний одяг дитини та переодягнути її, а при спробі підняти дитину ледь не випустила її з рук.

За вказаних обставин малолітню ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було повторно відібрано у батьків та передано КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня № 2», в якому встановлено діагноз - алергічний дерматит.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 8 квітня 2021 року у справі № 357/3788/21 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП, проте закрито провадження у справі у зв`язку із з закінченням строків для накладення адміністративного стягнення.

Отже, відмовляючи у відібранні малолітньої дитини від відповідачів, суд першої інстанції безпідставно виходив із недоведеності позивачем факту ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків, байдужого ставлення до виховання та розвитку дитини, а також про мінливу поведінку батьків щодо дитини.

Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки довідці КНП Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 4» від 16 жовтня 2020 року № 1557, отриманої на вимогу суду, відповідно до якої відповідачі були обстежені лікарем-наркологом та встановлено їм такий діагноз: «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, згубне вживання. Призначено амбулаторне лікування. За медичною допомогою до лікаря-психіатра відповідачі не зверталися» (а.с. 47).

При цьому, перебуваючи з 2 грудня 2020 року в КНП КОР «КОР «Київська обласна дитяча лікарня № 2», малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було встановлено діагноз - затримка фізичного розвитку, гіпотиреоз (а.с. 73).

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відібрання дитини, адже у даному випадку така міра найбільше буде відповідати інтересам самої дитини.

Посилання в оскаржуваному рішенні суду на те, що дитина потребує батьківського піклування, виховання в умовах сім`ї і подальшого усвідомлення сімейних цінностей є слушними, однак, за встановлених обставин щодо умов проживання та виховання малолітньої дитини, її фізичного та духовного розвитку, атмосфери постійної загрози життю та здоров`ю у зв`язку із систематичним зловживанням її батьками алкогольних напоїв, подальше залишення дитини в сім`ї без виправлення поведінки батьків може призвести до незворотних наслідків, а тому відібрання дитини у відповідачів є виправданим і пропорційним, здійснено для захисту життя та здоров`я дитини, тому що цього потребували її інтереси, що відповідає цілям, зазначеним у частині другій статті 8 Конвенції про права дитини.

Так, основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України.

Разом з тим інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки, алкоголізм, наркотична залежність).

Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

Під час апеляційного перегляду справи позивач надав суду листа Білоцерківського міського центру соціальних служб від 26 березня 2021 року № 185/02-15, який прийнятий колегією суддів до уваги та згідно якого начальника Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області було проінформовано про результати роботи із сім`єю ОСОБА_2 , яка разом з ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

За змістом даного листа, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають під соціальним супроводом Білоцерківського міського центру соціальних служб з 12 серпня 2020 року. Планом соціального супроводу сім`ї було передбачено консультації психолога Центру з метою підвищення батьківського потенціалу та формування у батьків позитивної моделі батьківства, проходження тренінгового курсу «Батьківство в радість», працевлаштування обох батьків, консультація лікаря-нарколога та проходження амбулаторного лікування в Білоцерківській міській лікарні № 4, забезпечення належних умов для життєдіяльності та розвитку дітей. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 план соціального супроводу не виконують, не працевлаштувалися, консультацію лікаря-нарколога пройшли та потребують амбулаторного лікування, від якого в письмовій формі категорично відмовились. 15 березня 2021 року на прийом до фахівця ОСОБА_3 з`явився в стані сильного алкогольного сп`яніння, окрім того, за інформацією від сусідів, батьки продовжують зловживати алкогольними напоями. Враховуючи те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не змінили свій спосіб життя та не скористалися наданою допомогою центру, на чергове засідання робочої групи з питань здійснення соціального супроводу сімей, які перебувають у складних життєвих обставинах, не з`явилися, буде винесено питання про зняття сім`ї з-під соціального супроводу через невиконання умов договору.

З наведених вище підстав колегія судів приймає до уваги аргументи позивача про те, що відповідачі у зв`язку з їхніми хворобами, що полягають у розладі психіки та поведінки внаслідок згубного вживання алкоголю, не можуть належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню малолітньої дочки та створюють небезпеку її життю та здоров`ю.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що поведінка відповідачів, яка характеризується вживанням алкоголю, не забезпечує належні умови виховання та розвитку дітей, у зв`язку з чим, зокрема, попередив відповідачів про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дитини.

Колегія суддів вважає, що застосування таких заходів у ситуації, яка склалася, є недоречним та необґрунтованим, адже у відповідачів була можливість неодноразово виправити своє відношення до виховання та піклування за малолітньою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: після повернення дитини батькам її дідом і бабою, притягнення до адміністративної відповідальності, а також після повторного відібрання дитини до моменту апеляційного перегляду справи, проте, як свідчать матеріали справи обставини спірних правовідносин не змінились, відповідачі продовжили вживати алкоголь та фактично не сприймають допомогу органів опіки та піклування та соціальної підтримки.

Враховуючи на відсутність доказів того, що після повернення дитини батькам її життя та умови проживання і виховання будуть кращими, колегія суддів дійшла висновку про те, що відібрання дитини без позбавлення батьківських прав відповідачів є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення їх інтересів та максимально можливою мірою виживання і здорового розвитку дитини.

Відповідачі у зв`язку з їхніми хворобами, що полягають у розладі психіки та поведінки внаслідок згубного вживання алкоголю, не неналежним чином виконувати свої батьківські обов`язки та піклувалися про свою малолітню дитину, що створювало загрозу для її життя і здоров`я, фактично дитина страждає і страждатиме через відсутність піклування і неповноцінного виховання, що виправдовує встановлення державної опіки над дитиною, виходячи зі стану її фізичного та психічного здоров`я.

За висновком колегії суддів відібрання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у батьків без позбавлення батьківських прав сприятиме захисту інтересів дитини з метою унеможливлення негативного впливу батьків, а також їх недогляду за дитиною, що, враховуючи вік дитини, є неприпустимим.

При цьому відібрання дитини у відповідачів виступає як один із заходів захисту інтересів самих батьків, оскільки вони у зв`язку із встановленим їм діагнозом не можуть виконувати свої обов`язки з виховання дитини та догляду за нею на належному рівні.

Дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання та фізичного існування, тому необхідне примусове відібрання її від батьків без позбавлення батьківських прав. Такий захід виправдовується ненадійністю ситуації, відсутністю можливості вирішення такої проблеми за допомогою інших засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Водночас відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідачі відповідно до частини третьої статті 170 СК України не позбавлені можливості при належній турботливості і заінтересованості повернути дочку.

Враховуючи наведене, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції у повному обсязі не визначився із заявленими позовними вимогами та характером спірних правовідносин, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач був звільнений судами від сплати судового збору на підставі пункту 14 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь держави в особі Державної судової адміністрації України стягується судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 5 255,00 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відібрати малолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у її батьків ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без позбавлення їх батьківських прав та передати малолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до органу опіки та піклування Білоцерківської міської ради Київської області для подальшого влаштування.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь держави в особі Державної судової адміністрації України по 2 627,50 грн (дві тисячі шістсот двадцять сім гривень 50 копійок) судового збору з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній