Дата документу 06.04.2021 Справа № 334/5855/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/5855/20 Головуючий у 1 інстанції: Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/1249/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дружини та додаткових витрат на дитину,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дружини та додаткових витрат на дитину.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року позовну заяву залишено без розгляду.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції керувався приписами п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, виходячи з того, що позивач та її представник повторно не з`явилися в судове засідання, причини неявки суду не повідомили. Так, у судове засідання, яке було призначене на 01 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 та її представник не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Розгляд справи було відкладено на 20 січня 2021 року. Проте, ОСОБА_1 та її представник повторно не з`явилися з невідомих причин, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року у та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 зазначає, що на 20 січня 2021 року в Комунарському суді м. Запоріжжя призначена до розгляду цивільна справа в якій ОСОБА_2 приймала участь у якості представника відповідача, з урахуванням того, що дата була заздалегідь узгоджена з іншими учасниками по справі, та призначалася з урахуванням зайнятості в інших процесах, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 направила на електронну адресу Ленінського районного суду м. Запоріжжя заяву про відкладення розгляду справи. Заява нею була продубльована три рази, о 08 год. 12 хв., о 08 год. 39 хв., о 08 год. 40 хв.

Відзивів на апеляційну скаргу не надходило, що у відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

31 березня 2021 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з призначенням Ленінським районним судом м. Запоріжжя слухання іншої справи, в якій ОСОБА_2 представляє інтереси відповідача (а.с. 76-79).

Зазначене клопотання задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно із ст.2 ЦПК України одним із завдань цивільного процесуального судочинства є своєчасність вирішення справ, оскільки від цього залежить ефективність захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на своєчасний захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту.

Отже наслідки процесуальних зволікань, які можуть виникнути під час розгляду справи, незалежно від обставин їх виправданості, не повинні лягати тягарем на учасників справи або бути такими, що по інакшому вирішують питання, якщо згідно із законом воно мало б бути вирішено відповідним чином та у визначений для цього строк.

Зважаючи на вказане, з урахуванням того, що апеляційне провадження відкрите 15 березня 2021 року, предметом апеляційного перегляду є процесуальне питання, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Інші учасники справи у судове засідання також не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 66). Судові повістки, направлені на адресу ОСОБА_1 з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, повернулась до апеляційного суду із відміткою «адресат відсутній» (а.с. 67-71). При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За таких обставин, колегія суддів колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України здійснила апеляційний розгляд у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.

Вичерпний перелік підстав залишення заяви без розгляду наведений у ст. 257 ЦПК України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Частиною 5 ст. 223 ЦПК України встановлено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Умовою для застосування ч. 5 ст. 223 та п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України є повторність (двічі поспіль) неявки в судове засідання позивача, повідомленого належним чином про час і місце судового розгляду.

Встановлено, що підставою для залишення заяви без розгляду стали неявки позивача та її представника у судові засідання, призначені на 01 грудня 2020 року та на 20 січня 2021 року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2020 року відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дружини та додаткових витрат на дитину. Судове засідання призначене на 02 грудня 2020 року (а.с. 24).

Повістка направлена на адресу позивача ОСОБА_1 з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, повернулась до суду першої інстанції з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 28). Судова повістка, направлена ОСОБА_2 , отримана останньою 26 листопада 2020 року (а.с. 27).

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи, розгляд справи було відкладено на 20 січня 2021 року на 09 год. 00 хв. (а.с. 29).

Повістка, направлена на адресу ОСОБА_1 з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, повернулась до суду першої інстанції з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 30-31). Доказів направлення судової повістки на адресу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Так, відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 23 січня 2019 року по справі №761/15565/16-ц Верховний Суд вказав, що положення цивільного процесуального законодавства не передбачають повернення рекомендованих листів з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», така відмітка не передбачена як причина невручення судового повідомлення. Ця відмітка не розкриває суті причини неможливості вручити адресату відповідний рекомендований лист. Отже, подібна відмітка не дає суду обґрунтованих процесуальних підстав для визначення факту належного повідомлення сторони у судовій справі, зокрема не визначає чи адресат відмовився від отримання судового повідомлення, чи адресат відсутній, чи особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання.

Таким чином, суд першої інстанції зазначивши про належне повідомлення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 про дату, час та місце судового засідання, дійшов висновку, який не відповідає матеріалам справи.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Суд повинен забезпечити особі реальний, а не формальний доступ до правосуддя, що гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 р., в контексті забезпечення права особи на ефективний засіб юридичного захисту передбаченого ст. 13 даної Конвенції. Ця Конвенція підлягає застосуванню національними судами відповідно до правил ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення від 12 липня 2001 року у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини" (Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany), заява № 42527/98, § 44).

Право доступу до правосуддя, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, може зазнавати обмежень, що застосовуються на розсуд держави-члена. Суд повинен встановити "розумну пропорційність" зазначених обмежень меті їх запровадження, а також з`ясувати, чи не звужується вказане право в результаті їх застосування. (справа "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії" рішення від 23 червня 1995 року).

З урахуванням позиції Європейського Суду, колегія суддів також звертає увагу на те, що зазначена справа у провадженні суду перебуває з жовтня 2016 року, тобто більше чотирьох років. Отже, судом першої інстанції також не враховано, що залишення позовної заяви без розгляду в даному випадку позбавляє позивача права на справедливий суд, гарантоване ст.6 Конвенції.

Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст. 379 ЦПК України, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 376, 379, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2021 року по цій справі - скасувати, справу направити для продовження розгляду по суті до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: