ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2021 року м. Чернівці Справа № 725/4719/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Владичана А.І., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Іщенка І.В., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі по тексту - ГУПФУ в Чернівецькій області) про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 15.05.2017 року працювала в органах ПФУ. Наказом №23-О від 13.01.2020 року її було звільнено з посади головного спеціаліста відділу з ретроконверсії управління застосування пенсійного законодавства - ГУПФУ в Чернівецькій області.

В подальшому рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.07.2020 року, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними та скасовано накази начальника ГУПФУ в Чернівецькій області за №1-С від 13.01.2020 року щодо застосування дисциплінарного стягнення відносно та №23-0 від 13.01.2020 року про припинення державної служби ОСОБА_1 , поновлено позивача на посаді головного спеціаліста відділу з ретроконверсії управління застосування пенсійного законодавства ГУПФУ в Чернівецькій області з 14.01.2020 року. Стягнуто з ГУПФУ в Чернівецькій області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Вважає, що внаслідок вчинення незаконного звільнення відповідач завдав їй моральної шкоди, яка виразилась в душевних та моральних переживаннях, через

Провадження №22-ц/822/406/21

надання їй негативної характеристики та звинувачення у пошкодженні державного майна, які були повністю спростовані зазначеними судовими рішеннями. Крім того, звільненням було порушено її нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя.

Обґрунтовує тим, 13.12.2020 року начальником відділу проходження державної служби управління по роботі з персоналом ГУПФУ ОСОБА_2 69 працівникам Головного управління на їх корпоративні адреси Головного управління відправлено наказ №1-С від 13.01.2020 року «Щодо застосування дисциплінарного стягнення» у вигляді звільнення ОСОБА_1 .

Такі дії відповідача завдали зниження її авторитету серед колег і друзів, що призвело до порушення стосунків з колегами, приниження честі та гідності, ділової репутації через надання їй негативної характеристики. Стверджує, що робота в ГУПФ в Чернівецькій області була її єдиним джерелом заробітку та засобом для існування, у зв`язку з чим просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навела і не представила жодного доказу, які б достовірно надали змогу прийти до висновку про наявність у неї душевних та моральних переживань, порушення її нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, зниження її авторитету серед колег і друзів , що призвело до порушення стосунків з колегами та порушення нормального способу життя. Окрім того, матеріали позовної заяви не містять посилань на факти і обставини, що вказують на негативні зміни у житті ОСОБА_1 внаслідок події дисциплінарного стягнення, звільнення, втрату позивачкою ділової репутації, неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, або інших негативних явищ, заподіяних їй.

Отже, позивачкою не доведено, що дії відповідача призвели до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Також скаржник не пояснила з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 20 000 грн, та якими доказами це підтверджується.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вказує, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог не врахував, що незаконне звільнення принизило честь і гідність та погіршило ділову репутацію, а неправомірні дії відповідача призвели до того, що позивач була змушена захищати порушене право в суді, що в свою чергу призвело до прикладення зусиль та часу для відновлення останнього, що також створило додаткове психічне напруження.

Посилається на практику ВС та зазначає, що відсутність в матеріалах справи витягів з медичних карток або інших доказів, які б підтверджували погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 , її фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних незаконними діями або бездіяльністю посадових осіб відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає.

Визначаючи підвідомчість цього спору судам загальної юрисдикції колегія суддів виходить із чинності постанови Чернівецького апеляційного суду по цій справі від 21.12.2020 року, за якою зазначений спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства (а.с.77-80).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наказом 1-С від 13.01.2020 року ГУПФУ в Чернівецькій області «Щодо застосування дисциплінарного стягнення» застосовано з 14.01.2020 року до ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу з ретроконверсії управління застосування пенсійного законодавства ГУ, дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади державної служби, за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого п.14 ч.2 ст.65 ЗУ «Про державну службу» (а.с.33).

Наказом №23-О від 13 січня 2020 року «Про припинення державної служби» припинено державну службу ОСОБА_1 , звільнивши її 14.01.2020 року з посади головного спеціаліста відділу з ретроконверсії управління застосування пенсійного законодавства ГУПФУ в Чернівецькій області, за вчинення дисциплінарного проступку (а.с.34).

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.07.2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано накази начальника ГУПФУ в Чернівецькій області за №1-С від 13.01.2020 року щодо застосування дисциплінарного стягнення та №23-0 від 13.01.2020 року про припинення державної служби ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу з ретроконверсії управління застосування пенсійного законодавства ГУПФУ в Чернівецькій області з 14.01.2020 року. Стягнуто з ГУПФУ в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу 94483,86 грн.

Зазначене рішення змінене постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2020 року в частині стягнення грошового забезпечення, в решті залишено без змін (а.с.5-27).

Крім того, ГУПФУ в Чернівецькій області просило суд залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 з підстав пропуску строку звернення до суду, визначеного ст.233 КЗпП України, оскільки про порушення свого права остання дізналася в січні 2020 року, а до суду звернулася у жовтні 2020 року, тобто поза межами трьох місячного строку (а.с.108-109).

Таким чином, вірно встановивши обставини справи, які стосуються незаконного звільнення, суд першої інстанції прийшов до необґрунтованих висновків про недоведеність завдання моральних страждань та необґрунтованість їх розміру.

Сам факт звільнення з посади за вчинення дисциплінарного проступку та поширення через це неправдивої негативної характеристики щодо працівника негативно впливають на його репутацію, завдає емоційних страждань свідомій та законослухняній людині, які можуть бути супутником в подальшому при вчиненні дій на відновлення ділової репутації.

Про те, колегія суддів звертає увагу, що доводи позовної заяви та апеляційної скарги містять обґрунтування спричинення моральних страждань як незаконним звільненням, судовий захист на відшкодування яких обмежується певним часом згідно спеціальних норм трудового права, так і порушенням честі, гідності та ділової репутації, строк на судовий захист якого є загальним і регулюється нормами цивільного права.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначена правова позиція висловлена постанові КЦС ВС від 13 серпня 2020 року у справі №127/16375/19.

Пунктом 1 рішенням КСУ від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 справа №1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

За наведених обставин колегія суддів вважає доведеними моральні страждання внаслідок незаконного звільнення, про те у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з підстав, визначених в ст.237-1 КЗпП України, слід відмовити, оскільки наказ №23-О про звільнення ОСОБА_1 датований 13.01.2020 року, а позовна заява направлена до суду 14.10.2020 року, тобто із пропуском встановленого законом строку.

Проте, позовна заява ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, крім підстав визначених ст.237-1 КЗпП України, містить доводи щодо приниження честі, гідності та ділової репутації через надання відповідачем позивачу негативної характеристики, що в свою чергу призвело до душевних і моральних переживань, а також порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя.

Частина 4 ст.43, ч.1 ст.46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Так, згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст.1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п.5 вказаної вище постанови Пленуму обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Порушення прав людини суб`єктом владних повноважень завжди викликає негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждань, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Так, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.07.2020 року встановлено, що «…Водночас матеріали дисциплінарної справи ОСОБА_1 містять характеристику позивача, в якій вказано, зокрема, що ОСОБА_1 має негативні відгуки з боку колег. При цьому, позивачем додано суду та було надано дисциплінарній комісії заяву працівників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 від 27.12.2019 р., в якій вказано, що працівники відділу з ретроконверсії управління застосування пенсійного законодавства не вважають ОСОБА_1 конфліктною особою та не мають до неї негативних відгуків та претензій. Крім того, в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також зазначили, що перебувають з ОСОБА_1 в ділових стосунках, конфліктних ситуацій з позивачем не виникало.

З вказаного слідує, що під час дисциплінарного провадження відповідачем не було об`єктивно досліджено ситуацію з приводу втручання у роботу камер відеоспостереження, не було дотримано вимог п. 33 Порядку N 1039 та не надано належної оцінки усім обставинам, які повинні обов`язково бути враховані під час звільнення працівника, який є найсуворішим та крайнім заходом дисциплінарного впливу…».

В постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.09.2020 року встановлено «…що до матеріалів дисциплінарної справи долучено характеристику на ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу з ретроконверсії, з якої вбачається, що позивач виконує посадові обов`язки на задовільному рівні, проявляє низьку ініціативність та надає перевагу легким завданням. Також вказано, що на зауваження і критику ОСОБА_1 реагує неоднозначно, емоційно та збуджено, має негативні відгуки з боку колег.

Однак, вказані висновки щодо виконання посадових обов`язків спростовуються висновком щодо результатів оцінювання службової діяльності державного службовця (від 19.10.2018) та результатами виконання завдань державним службовцем за 2019 рік, за якими позивачу поставлена позитивна оцінка.

Крім того, висновки щодо негативних відгуків з боку колег спростовуються заявою від 27.12.2019, відповідно до якої працівники відділу з ретроконверсії управління застосування пенсійного законодавства не вважають ОСОБА_1 конфліктною особою та не мають до неї негативних відгуків та претензій.

Також, під час розгляду справи в суді першої інстанції судом свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також зазначили, що перебувають з позивачем в ділових стосунках, конфліктних ситуацій з ОСОБА_1 не виникало…».

Враховуючи факт існування негативної характеристики на ОСОБА_1 , яка в подальшому була спростована, проте її існування, розсилка іншим співробітникам свідчить про те, що такою було принижено її ділову репутацію, отже завдало моральних страждань позивачу, а тому за наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що позов про відшкодування моральної шкоди з підстав приниження ділової репутації підлягає частковому задоволенню, оскільки наведені фактичні обставини свідчать про те, що відповідачем безпідставно поширено негативно-характеризуючи ділові якості працівника, чим завдано позивачу душевних страждань, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи те, що ГУПФУ в Чернівецькій області видавалася негативна характеристика на ОСОБА_14 , що свідчить про наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності та визначаючи розмір компенсації моральної шкоди внаслідок необґрунтованої видачі такої характеристики та пов`язаний з цим об`єм страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд апеляційної інстанції з урахуванням несприйняття негативної характеристики колегами ОСОБА_1 , визнання ними, що остання є неконфліктною особою, не мають до неї негативних відгуків та претензій, вважає за необхідне задовольнити моральну шкоду з вказаних підстав в розмірі 2000 грн.

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судовий витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені крім іншого, витрати з судового збору.

Як вбачається з квитанції про сплату №5828 від 06.01.2021 року ОСОБА_1 за подання позовної заяви сплатила судовий збір в розмірі 908 грн (а.с.87) та квитанції про сплату №51833 від 08.03.2021 року ОСОБА_1 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1362 грн (а.с.125), загальна сума 2270 грн.

Оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою, позов задоволено частково, а саме в розмірі 2000 грн, що складає 10% від заявлених позовних вимог, то з ГУПФУ в Чернівецькій області підлягає стягненню 227 грн сплаченого судового збору на користь ОСОБА_1 .

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 02 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 227 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /А.І. Владичан, І.Б. Перепелюк/