08.04.2021 227/112/21
РІШЕННЯ
08 квітня 2021 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:
головуючого судді Хандуріна В.В.
при секретарі Коверченковій М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником позивача адвокатом Макєєвим Олександром Володимировичем, до Білозерської міської ради міста Добропілля, про визнання права власності на квартиру,
Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою про визнання права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначив, що 07.12.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса з проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Цього ж дня приватний нотаріус Клєпанова О.А. надала позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, обґрунтовуючи свою відмову тим, що позивач, після укладення шлюбу з громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обравши прізвище ОСОБА_3 , не змінила паспорт громадянина України на нове прізвище, та 31.05.1996 р посвідчила Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 на дошлюбне прізвище « ОСОБА_4 ». Відповідно до ст.55 ЗУ «Про нотаріат» договори про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно. Після вивчення документів нотаріусом не встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить саме громадянці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, 08 квітня 2021 року представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та вирішити справу на розсуд суду.
З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку:
Судом встановлено, що 07.12.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса з проханням посвідчити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .
Цього ж дня приватний нотаріус Клєпанова О.А. надала позивачу постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, обґрунтовуючи свою відмову тим, що, при вивченні документів, які були надані позивачем, встановлено, що між громадянином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та громадянкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 28 листопада 1992 року укладено шлюб. Після укладення шлюбу чоловіку та дружині присвоєні прізвища ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
Обравши прізвище ОСОБА_3 , позивач не змінила паспорт громадянина України на нове прізвище, та 31 травня 1996 року між продавцями квартири ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з одного боку та покупцем ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з другого боку, у державного нотаріуса Добропільської державної нотаріальної контори Молодняк О.В. укладено договір купівлі-продажу квартири номер АДРЕСА_2 . Вищезазначену квартиру було зареєстровано в Добропільському БТІ 29.01.1997р. за власником ОСОБА_5 .
Згідно листа начальника Добропільського міського відділу ГУ в Донецькій області ДМС України, гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тільки 02.04.1998 року документована Добропільським МРВ УМВС України в Донецькій області паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 у зв`язку з зміною прізвища з Присіч на ОСОБА_3 .
Відповідно до акту АО СББ «Сузіря-1» від 17.03.2021 р. при обстеженні квартири АДРЕСА_2 встановлено, що квартира знаходиться на 5 поверсі п`ятиповерхового будинку, будинок оснащено водопроводом, каналізацією, центральним опаленням, квартира двокімнатна, приватизована, загальна площа 42,7 м2. У квартирі фактично на даний час ніхто не зареєстрований і не проживає.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статті 392 цього Кодексу.
Аналіз змісту статті 392 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 328 ЦК України дає підстави для висновку, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України у випадку оспорювання чи невизнання її права іншою особою або у разі втрати документа, який засвідчує право власності. При цьому право на звернення з такими вимогами має саме особа, яка уже є власником майна, набувши його раніше на законних підставах.
У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) зазначено, що відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.
Отже, проаналізувавши зазначені вимоги закону, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, представник відповідача проти задоволення позовної заяви не заперечував, суд дійшов висновку, що в інший спосіб позивач не може підтвердити та реалізувати своє право, яке гарантоване йому державою та законодавством України, суд вважає за можливе задовольнити позовну заяву.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 200, 206, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 16, 382, 392 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником позивача адвокатом Макєєвим Олександром Володимировичем, до Білозерської міської ради міста Добропілля, про визнання права власності на квартиру - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Вступна та резолютивна частини судового рішення складені 08 квітня 2021 року. Повне судове рішення виготовлено згідно вимог ч. 6 ст. 259 ЦПК України 16 квітня 2021 року.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя В.В. Хандурін

08.04.2021