АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року

м. Чернівці

Справа № 725/2288/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Конецька Д.Г.

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінфорс»

апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» на заочне рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 2 вересня 2020 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Стоцька Л.А.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив:

- визнати недійсним договір надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №200120-А від 14 лютого 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «СС Лоун» (далі - ТзОВ «СС Лоун»), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» (далі - ТзОВ «Фінфорс»), та ОСОБА_1 ;

- визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 10 лютого 2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., зареєстрований в реєстрі за №1450, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованості за договором надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №200120-А від 14 лютого 2018 року, у розмірі 9842 гривень 50 копійок за період з 18 червня 2018 року по 31 січня 2020 року.

Заява мотивована тим, що на початку березня 2020 року позивач отримав поштою постанову про відкриття виконавчого провадження №61280837 від 14 лютого 2020 року, яку виніс приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В. Л. на підставі виконавчого напису №1450, виданого 10 лютого 2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимиром Вікторовичем про стягнення з нього на користь ТзОВ «Фінфорс» заборгованості в розмірі 9842 гривень 50 копійок.

Наприкінці березня 2020 року позивач на свій запит отримав від приватного виконавця копію вищевказаного оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса, а від ТзОВ «Фінфорс» копію договору надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту №200120-А від 14 лютого 2018 року, з якого вбачалось, що такий договір був укладений між ним, як позичальником та ТзОВ «СС Лоун»,як кредитодавцем, та згідно умов якого позивач отримав кредит в сумі 5000 гривень строком до 7 березня 2018 року зі сплатою 478,8%річних.

Вказаний договір начебто був підписаний цифровим підписом позивача, хоча останній такого цифрового підпису немає .

Позивач стверджував, що ніколи не підписував вказаного договору надання коштів у позику у зв`язку з чим просив визнати такий договір недійсним, а виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Окрім того, посилався на те, що вказаний договір є нікчемним у зв`язку з недодержанням письмової форми при його укладенні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 2 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за №200120-А від 14 лютого 2018 року, укладеного між ТзОВ «Фінфорс» та ОСОБА_1 недійсним в цілому.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 10 лютого 2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., зареєстрований в реєстрі за №1450, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінфорс» заборгованості за договором надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №200120-А від 14 лютого 2018 року, у розмірі 9842 гривень 50 копійок за період з 18 червня 2018 року по 31 січня 2020 року.

Заочне рішення мотивоване тим, що оскільки оскаржуваний договір надання коштів у позику не є таким, що укладений у письмовій формі, він є нікчемним у відповідності до вимог статті 1055 ЦК України.

Стороною відповідача не надано будь-яких доказів того, що саме електронним цифровим підписом позивача було підписано договір надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 200120-А від 14 лютого 2018 року.

Оскільки оскаржуваний договір надання коштів у позику не підписаний позивачем, укладений без волевиявлення сторони за договором, він підлягає визнанню судом недійсним в цілому на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Оскільки оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом з недотриманням вимог чинного законодавства, а саме статті 87 Закону України «Про нотаріат» та постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999р.), він підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ТзОВ «Фінфорс» просить заочне рішення суду першої інстанції в частині визнання договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за №200120-А від 14 лютого 2018 року, укладеного між ТзОВ «Фінфорс» та ОСОБА_1 недійсним в цілому скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив заочне рішення в оскаржуваній частині з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Сторони оскаржуваного кредитного договору досягли згоди щодо усіх істотних умов такого договору.

Позивач отримав від ТзОВ «СС Лоун » кредит в порядку передбаченому таким кредитним договором та згодом уклав з вказаним товариством додаткову угоду до кредитного договору щодо продовження строку його дії.

З наданих відповідачем доказів вбачається, що оскаржуваний договір позики був підписаний електронним підписом позивача, що повністю відповідає вимогам чинного законодавства України.

Також наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів.

Позивач сплачував проценти за таким кредитним договором.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 2 вересня 2020 року залишити без змін.

Посилається на те, що аргументи ТзОВ «Фінфорс», викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Оскільки оскаржуваний договір позики не відповідає вимогам статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», він не може вважатися таким, що укладений у письмовій формі, а отже є нікчемним у відповідності до статті 1055 ЦК України.

У вказаному договорі було вказано лише про те, що він був підписаний електронним підписом, а не електронно - цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором й без вказівки дати та часу.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що саме електронним цифровим підписом позивач підписав оскаржуваний кредитний договір.

Він не отримував кредитні кошти та не підписував такий кредитний договір.

Апелянтом не надано доказів, які б підтверджували погашення ним процентів за договором надання коштів у позику.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що в матеріалах вказаної цивільної справи є договір надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту з № 200120-А від 14 лютого 2018 року, в якому сторонами зазначено позивача ОСОБА_1 та ТзОВ «СС ЛОУН». Згідно умов такого договору позивач отримав кредит в сумі 5 000 гривень строком до 7 березня 2018 року зі сплатою 478,8%річних (а.с.10-15 т.1).

18 червня 2018 року між ТзОВ «СС ЛОУН» та ТзОВ «Фінфорс» був укладений договір факторингу № 40071779-2 від 18 червня 2018 року, згідно якого ТзОВ «СС ЛОУН» відступило ТзОВ «Фінфорс» право грошової вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за договором надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту з № 200120-А від 14 лютого 2018 року.

10 лютого 2020 року приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В. вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №1450, яким стягнув з позивача заборгованість за кредитним договором від №200120-А від 14 лютого 2018 року у розмірі 9842 гривень 50 копійок за період з 18 червня 2018 року по 31 січня 2020 року, з яких 5 000 гривень становить прострочена заборгованість за сумою кредиту, 1542 гривень 50 копійок - прострочена заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом, 3 300 гривень - строкова заборгованість за штрафами і пенею (а.с.16 т.1).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. від 14 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження №61280837 з виконання виконавчого напису №1450, виданого 10 лютого 2020 року(а.с.8 т.1).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заочне рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає зазначеним вимогам закону.

Предметом спору у справі в частині, яка переглядається, є визнання договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №200120-А від 14 лютого 2018 року, недійсним.

Як на одну з підстав недійсності спірного правочину позивач посилався на те, що оскаржуваний договір він не підписував, умови його не погоджував, що свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення такого правочину.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом наведених приписів способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц).

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від З0 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Встановивши, що наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не укладено, апеляційний суд дійшов висновку, що вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики з тих підстав, що він не був укладений між ним та ТзОВ «СС Лоун», правонаступником якого є ТзОВ «Фінфорс», не відповідає можливому способу захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом, оскільки правочин, який не вчинено, не тягне ніяких правових наслідків для сторін.

Разом з тим, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постановах від 04 лютого 2021 року у справі № 638/19467/15-ц та від 30 вересня 2020 року у справі № 677/1807/18.

Щодо аргументу позовної заяви про недійсність спірного правочину у зв`язку з недотриманням письмової форми такого кредитного договору у відповідності до вимог статті 1050 ЦК України, що свідчить про нікчемність такого договору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц (провадження № 61-20329св19) зроблено висновок, що «правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність».

Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

З огляду на викладене, визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону.

Така позиція апеляційного суду відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц, Верховним Судом в постановах від 24 грудня 2020 року у справі № 754/13238/15-ц та від 02 липня 2019 року у справі № 910/13202/18.

Отже, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №200120-А від 14 лютого 2018 року, укладеного між ТзОВ «СС Лоун», правонаступником якого ТзОВ «Фінфорс», та ОСОБА_1 з тих підстав, що він є нікчемним, не може бути задоволена, оскільки позивач просив застосувати неналежний спосіб захисту.

З огляду на закріплений в статті 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем (стаття 49 ЦПК України), тоді як апеляційний суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав в постанові від 19 лютого 2020 року у справі 911/269/19.

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті, до чого помилково вдався суд першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не робить висновки щодо обґрунтованості та доведеності позову в частині, яка оскаржується, оскільки такі висновки мають бути зроблені у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Велика Палата Верховного Суду виклала у своїй постанові від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині, яка оскаржується, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові про визнання недійсним договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №200120-А від 14 лютого 2018 року, укладеного між ТзОВ «СС Лоун», правонаступником якого є ТзОВ «Фінфорс», та ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат

Згідно з частинами 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову визнання недійсним договору надання коштів у позику та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові в цій частині.

Згідно квитанції № МР_АВ130497В11_13756758 від 18 травня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок, хоча мав сплатити за дві вимоги немайнового характеру (визнання недійсним договору надання коштів у позику та визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису) 1681 гривень 60 копійок.

Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про часткове задоволення позову, з ТзОВ «Фінфорс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позову в частині визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису 840 гривень 80 копійок, а з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню 840 гривень 80 копійок недоплаченого судового збору за подання позову в частині визнання недійсним договору надання коштів у позику.

Згідно квитанції № МР_АВ130497В11_13756888 від 18 травня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду заяви про забезпечення позову в частині визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису сплатив судовий збір в сумі 420 гривень 40 копійок.

Приймаючи до уваги те, що судом апеляційної інстанції рішення суду в частині визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису не переглядалось та вказаний позов в цій частині судом першої інстанції задоволений, з ТзОВ «Фінфорс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 420 гривень 40 копійок.

Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у даній справі, заявником надано договір про надання правової допомоги від 18 травня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.23-24 т.1) та орієнтовний розрахунок судових витрат, відповідно до якої розмір таких витрат за надані адвокатом послуги становить 7500 гривень (а.с.7 т.1).

З огляду на часткове задоволення позову, з ТзОВ «Фінфорс» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 3750 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги.

Згідно платіжного доручення № від 577 від 16 березня 2021 року вбачається, що ТзОВ «Фінфорс» сплатило судовий збір в сумі 2 270 гривень за подання до суду апеляційної скарги на судове рішення в оскаржуваній частині, хоча мало сплатити 1261 гривню 60 копійок (840,80*150%=1261,60).

Отже, з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінфорс» слід стягнути 1261 гривню 60 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з ТзОВ «Фінфорс» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 3 750 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» задовольнити частково.

Заочне рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 2 вересня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» про визнання недійсним договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №200120-А від 14 лютого 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «СС Лоун», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінфорс», та ОСОБА_1 , скасувати.

В позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» про визнання недійсним договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №200120-А від 14 лютого 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «СС Лоун», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінфорс», та ОСОБА_1 , відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання до суду позовної заяви в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок в дохід держави.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» на користь ОСОБА_1 3 750 гривень (три тисячі сімсот п`ятдесят) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 15 квітня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна