Справа № 128/2427/19
Провадження № 22-ц/801/646/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 рокуСправа № 128/2427/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Вінницького районного суду Вінницької області Васильєвої Т.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та в подальшому ,збільшуючи вимоги, просив скасувати право власності на майно, визнане за позивачем за укладеною мировою угодою, а саме: на 1/2 частку житлового будинку з прибудовою, господарською будівлею та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 ; 1/2 частку ділянки площею 0, 0912 га, розташованої за адресою по АДРЕСА_1 ; 1/2 частку 3/50 частки 8-го поверху 1-го під`їзду гуртожитку, 0,1 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; 1/2 частку автомобіля «TOYOTA COROLA», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та визнати право власності на вищезазначене майно за відповідачем ОСОБА_2 , та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь загальну вартість вказаного майна у розмірі 1 752 141, 38 грн. Також просив стягнути з відповідача 1/2 частину коштів, отриманих подружжям згідно розписки на ремонт будинку в сумі 65 000, 00 дол. США, а саме 32 500 дол. США, що за курсом НБУ складає 765 807, 25 грн.

Позовна заява мотивована тим, що в провадженні Вінницького районного суду Вінницької області перебувала справа № 128/6295/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 23.06.2017, яка набрала законної сили, визнано та затверджено мирову угоду, укладену між сторонами у даній справі, за якою визнано за кожним право власності в рівних частках, тобто по 1/2 ідеальній частці нажитого у шлюбі майна, а саме: житлового будинку, земельної ділянки, кімнати у гуртожитку та автомобіля. Також згідно даної мирової угоди сторони домовилися продати розподілене в ідеальних частках між ними майно, кошти від реалізації нерухомості та рухомого майна, розподілити між співвласниками, в рівних частках у відповідності до розміру належних їм часток у праві власності на вказане нерухоме та рухоме майно, тобто по Ѕ та Ѕ частці.

Позивач вказує, що відповідач в добровільному порядку не виконала умови мирової угоди, тому він 05.10.2017 звертався до суду з заявою про зміну способу виконання ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 23.06.2017 про затвердження мирової угоди та просив змінити спосіб виконання вищевказаної вказаної ухвали на примусову реалізацію спільного майна подружжя, однак в задоволенні якої було відмовлено.

Після чого, позивач звернувся із скаргою на дії державного виконавця, в результаті чого йому відмовлено у відкритті виконавчого провадження, у зв`язку з тим, що резолютивна частина ухвали суду про затвердження мирової угоди не передбачає заходи її примусового виконання.

ОСОБА_1 зазначає, що примусове виконання ухвали про затвердження мирової угоди від 23.06.2017 неможливе, а в добровільному порядку вона не виконується.

Крім того, позивач вказує, що у шлюбі з відповідачем 10.09.2009 ним було взято в борг в ОСОБА_4 65 000 дол. США на завершення будівництва та ремонт будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , а тому позика була отримана та використана в інтересах сім`ї. Борг було повернуто ним в повному обсязі 10.12.2018 та вказані кошти не були враховані при поділі майна подружжя під час затвердження мирової угоди 23.06.2017.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 на позовну заяву подала відзив, в якому вказує на безпідставність та не обґрунтованість зазначених позивачем обставин, просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що спір щодо спільної сумісної власності подружжя сторін вже було вирішено судом, натомість даним позовом фактично позивач просить у своєму позові по іншому поділити спільне майно подружжя, що не допускається нормами ЦПК України. Зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, які взагалі не порушені, оскільки позивач просить змінити спосіб поділу майна подружжя шляхом стягнення з відповідачки вартості належної йому частки майна, але такий спосіб захисту прав позивача не передбачений законодавством та не ґрунтується на законі. Вказує, що позивачем не надано доказів що його права, як власника 1/2 частки майна, порушені. Жодних перешкод зі сторони відповідача відчужити в передбачений законом спосіб належну позивачу частку в спільному майні ним не доведено.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2020 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Пославшись на його незаконність і необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування усіх обставин справи, в апеляційній скарзі просить його скасувати, постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

В якості основного доводу ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Судом не враховано пояснення позивача та свідка ОСОБА_5 щодо ухилення відповідачем виконання умов мирової угоди. Також суд не дав оцінку борговій розписці про отримання позивачем коштів в розмірі 65000,00 доларів США в інтересах сім`ї на ремонт спільного майна подружжя.

На апеляційну скаргу позивач подала відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 23.06.2017, яка набрала законної сили, визнано та затверджено мирову угоду, укладену між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 , за якою визнано за кожним право власності в рівних частках, тобто по 1/2 ідеальній частці нажитого у шлюбі майна, а саме:- житлового будинку з прибудовою, господарською будівлею та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 ; - земельної ділянки площею 0,0912 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :04:003:0376, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; - 3/50 частки 8-го поверху 1-го під`їзду гуртожитку, загальною площею - 14, 7 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіля «TOYOTA COROLA», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний № кузова НОМЕР_2 .

Також згідно даної мирової угоди сторони домовилися продати розподілене в ідеальних частках між ними майно, кошти від реалізації нерухомості та рухомого майна, розподілити між співвласниками, в рівних частках у відповідності до розміру належних їм часток у праві власності на вказане нерухоме та рухоме майно, тобто по Ѕ та Ѕ частці (Т.1 а.с. 8 16).

05.10.2017 позивач звертався до суду з заявою про зміну способу виконання ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 23.06.2017 про затвердження мирової угоди, в якій просив змінити спосіб виконання вищевказаної вказаної ухвали на примусову реалізацію спільного майна подружжя та зобов`язати ОСОБА_6 ) повернути викрадені правовстановлюючі документи та викрадений автомобіль з метою підготовки його для подальшої реалізації (Т.1 а.с. 17 22).

22.11.2017 ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу виконання ухвали суду - відмовлено (Т.1 а.с. 23 31).

З повідомлення Вінницького РВДВС ГТУЮ у Вінницькій області про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 19.03.2018 слідує, що позивачу повернуто без виконання ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 23.06.2017, оскільки виконавчий документ не відповідає вимогам ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» (Т.1 а.с. 33 36).

22.03.2018 позивач звертався із скаргою на дії державного виконавця, в якій просив визнати дії державного виконавця по поверненню виконавчого документа незаконними та зобов`язати відкрити виконавче провадження на підставі ухвали Вінницького районного суду від 23.06.2017, якою затверджено мирову угоду (Т.1 а.с. 37 39). Однак, позивачу відмовлено у відкритті виконавчого провадження, у зв`язку з тим, що резолютивна частина ухвали суду про затвердження мирової угоди не передбачає заходи її примусового виконання

Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідач на підставі ухвали Вінницького районного суду Вінницької області про затвердження мирової угоди від 23.06.2017, зареєстровала право приватної власності на 1/2 частку кімнати в гуртожитку; на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0, 0912 га, та на 1/2 частку житлового будинку (Т.1 а.с. 125-127).

З копії розписок слідує, що позивач ОСОБА_1 10.09.2009 взяв в борг 65 000 доларів США у ОСОБА_4 для завершення будівництва та проведення внутрішнього ремонту будинку і домоволодіння, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та повернув йому частинами, в повному обсязі, суму боргу в розмірі 65 000 доларів США по договору-розписці позики (боргова розписка) (Т.1 а.с.145-146).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними доказами, що його права на продаж частки в спільному майні порушені та саме відповідач відповідальна за порушення цих прав та те, що відповідач не виконує та ухиляється від виконання умов мирової угоди. Також позивачем не доведено використання взятих в борг коштів саме в інтересах сім`ї та розмір боргових зобов`язань на час розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

З таким висновком погоджується апеляційна інстанція, оскільки він ґрунтується на Законі, відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить наявним доказам та матеріалам справи та зроблений у відповідності до норм процесуального та матеріального права.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Між сторонами виник спір щодо невиконання умов затвердженої судом мирової угоди.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Відповідно до положень ст. 208 ЦПК України, виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов мирової угоди, його права порушені, а тому потребують захисту в судовому порядку шляхом стягнення загальної вартості спільного майна подружжя.

Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2 розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема не виконання та ухилення відповідача від виконання умов мирової угоди, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін.

Вирішуючи спір суд , крім іншого, правильно зробив висновок, що в затвердженій мировій угоді відсутній строк виконання домовленості сторін про продаж спільного майна, при цьому позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що його права на продаж частки в спільному майні порушені та що саме відповідач відповідальна за порушення цих прав.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач не довів неможливості користування спільною власністю, а також розпорядження належними йому частками в спільному майні в порядку, визначеному законом, а також створення перешкод в цьому саме відповідачкою.

Також в матеріалах справи відсутні докази щодо неможливості виконання умов мирової угоди.

В свою чергу, неможливість примусового виконання мирової угоди не може бути підставою для поділу спільного майна подружжя, який позивач фактично просить поділити.

Щодо позовних вимог позивача про скасування його права власності на майно, що набуте сторонами у справі під час шлюбу та стягнення з позивача половини вартості даного майна, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ст. 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи спір щодо спільного майна набутого сторонами в шлюбі вже вирішений, а повторний розгляд одного й того самого спору щодо того самого предмету спору не допускається нормами ЦПК України.

Відтак позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, які взагалі, як правильно заначив суд першої інстанції, не порушені.

В свою чергу позивач не позбавлений можливості в законний спосіб відчужити свою частку в майні.

Виконання мирової угоди відбувається шляхом реєстрації права власності кожним зі співвласників своєї ідеальної частки на нажите майно в шлюбі.

Збільшуючи позовні вимоги позивач також вказував на те, що у шлюбі з відповідачем 10.09.2009 ним було взято в борг у ОСОБА_4 65 000 дол. США на завершення будівництва та ремонт будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 , а тому позика була отримана та використана в інтересах сім`ї. Борг було повернуто ним в повному обсязі 10.12.2018 та вказані кошти не були враховані при поділі майна подружжя під час затвердження мирової угоди 23.06.2017.

Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя і інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Так дана обставина може бути врахована судом при вирішенні спору про поділ майна подружжя. Оскільки майно між подружжям поділено за мировою угодою, вказана розписка при вирішенні даного спору правового значення не має і вказані обставини дослідженню не підлягають.

З огляду на викладене, позивач в супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довів ті обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, як на підставу для задоволення позову.

Мотиви, на які посилається позивач, звертаючись до апеляційної інстанції щодо неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права є безпідставними та до уваги колегією суддів не приймаються.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи позивача про те, що суд не дав оцінки доказам, а саме не враховав пояснення позивача та свідка ОСОБА_5 , колегією суддів вважає необґрунтованими, оскільки покази свідка і позивача в даному випадку не впливають на правильні висновки суду.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2021 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало