Провадження № 22-ц/801/791/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 рокуСправа № 127/22449/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л. О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т.О., Рибчинського В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» про стягнення заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року, повний текст рішення складено 08 лютого 2021 року, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» (далі ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика») про стягнення заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 листопада 2014 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» на посаду медичного представника у м. Вінниці, наказ № 147-К від 25.11.2014року .

01 жовтня 2018 року назву посади «медичний представник» було змінено на «фахівець з методів розширення ринку збуту», наказ № 86/3 від 01 жовтня 2018 року.

20 березня 2020 року ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» був виданий наказ № 40, згідно із яким було встановлено початок простою у зовнішній службі з 23 березня 2020 року до дати закінчення карантину.

15 квітня 2020 року поштовим відправленням № 356 ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» було відправлено ОСОБА_1 повідомлення від 15.04.2020/02-34 про те, що з 15 червня 2020 року у зв`язку із введенням в дію нового штатного розпису посада позивача буде скорочена, яке позивач отримала 21 квітня 2020 року.

15 червня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи у ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика», наказ № 221 К від 15 червня 2020 року.

21 вересня 2020 року ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» був виданий наказ № 311-к «Про внесення змін до наказу № 221-к від 15 червня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Згідно із цим наказом відповідачем самостійно було змінено дату звільнення позивача з 15 червня 2020 року на 22 червня 2020 року. Разом із зміною дати звільнення позивачу було донараховано 2500,06 грн. заробітної плати, за сім календарних днів, які позивач отримала 22 вересня 2020 року.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 просила стягнути з ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 78406,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 78406,00 грн. (сімдесят вісім тисяч чотириста шість грн.).

Стягнуто з ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» на користь ОСОБА_1 840,80 грн. судового збору та 20 000 грн. (двадцять тисяч грн.) витрат на правову допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача, як юридичний факт, який має юридичні наслідки, відбувся 15 червня 2020 року, а донарахування заробітної плати, у зв`язку із самостійною зміною відповідачем датою звільнення позивача відбулось 22 вересня 2020 року, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у розмірі: червень - 16 календарних днів (з 15.06.2020 року по 30.06.2020 року); липень - 31 календарний день; серпень - 31 календарний день; вересень - 22 календарних дня. Час затримки розрахунку при звільнені складає 100 днів. 784,06 грн. х 100 = 78 406 грн. 00 коп. - середній заробіток позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку (без визначення податків та інших обов`язкових платежів).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що предметом позову у справі № 127/22449/20 є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, тобто ця обставина є похідною від факту самого звільнення працівника.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року, яке залишено в силі постановою Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої заробітної плати, було відмовлено.

Отже, сам факт звільнення позивача з роботи та проведення з нею розрахунку при звільненні був предметом дослідження двох судових інстанції, які встановили, що при звільненні позивача будь яких порушень не допущено. Тобто, у справі № 462/2734/20 не було встановлено порушень норм чинного законодавства при звільненні позивача та проведенні з нею кінцевого розрахунку у строки, передбачені статтями 116-117 КЗпП України.

Законодавством про працю не передбачена форма та спосіб повідомлення працівника про скорочення чисельності або штату працівників. 15 квітня 2020 року на електронну адресу позивача апелянтом було направлено лист. Позивач не заперечує того факту, що листи за № 02/33 та№ 02/34, які були направленні їй 15 квітня 2020 року на електронну адресу та стосувалися попередження про скорочення посади позивача із пропозицією обрати собі одну із вакантних посад, вона отримала ще й у паперовому вигляді по пошті 21 квітня 2020 року. Тому, позивач була попереджена про скорочення її посади 15 квітня 2020 року.

Зміна дати звільнення позивача відповідачем, яке розрахувалося з моменту її попередження про звільнення шляхом направлення цієї інформації на електронну адресу позивача 15 квітня 2020 року на дату попередження про звільнення у паперовому вигляді 21 квітня 2020 року вказує не на порушення відповідачем статті 49-2 КЗпП України, а підтверджує той факт, що двомісячний строк попередження було продовжено на кілька днів та, у зв`язку з цим, проведено доплату.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

25 листопада 2014 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» на посаду медичного представника у м. Вінниці, наказ № 147-К від 25.11.2014року /а. с. 14/.

01 жовтня 2018 року назву посади «медичний представник» було змінено на «фахівець з методів розширення ринку збуту», наказ № 86/3 від 01.10.2018 року /а. с. 15/.

20 березня 2020 року ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» був виданий наказ № 40, згідно із яким було встановлено початок простою у зовнішній службі з 23.03.2020 року до дати закінчення карантину /а. с. 16/.

15 квітня 2020 року поштовим відправленням №356 ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» було відправлено ОСОБА_1 повідомлення від 15.04.2020/02-34 про те, що з15.06.2020 року у зв`язку із введенням в дію нового штатного розпису посада позивача буде скорочена, яке позивач отримала 21.04.2020 року /а. с.17-20/.

15 червня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи у ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика», наказ № 221 К від 15.06.2020 року /а. с. 21/.

21 вересня 2020 року ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» був виданий наказ № 311-к «Про внесення змін до наказу № 221-к від 15 червня 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Згідно із цим наказом відповідачем самостійно було змінено дату звільнення позивача з 15 червня 2020 року на 22 червня 2020 року. Разом із зміною дати звільнення позивачу було донараховано 2500,06 грн. заробітної плати, за сім календарних днів, які позивач отримала 22 вересня 2020 року /а. с. 22-26/.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача, як юридичний факт, який має юридичні наслідки, відбувся 15 червня 2020 року, а донарахування заробітної плати, у зв`язку із самостійною зміною відповідачем датою звільнення позивача відбулось 22 вересня 2020 року, відповідач зобов`язаний виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у розмірі: червень - 16 календарних днів (з 15.06.2020 року по 30.06.2020 року); липень - 31 календарний день; серпень - 31 календарний день; вересень - 22 календарних дня. Час затримки розрахунку при звільнені складає 100 днів. 784,06 грн. х 100 = 78 406 грн. 00 коп. - середній заробіток позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку (без визначення податків та інших обов`язкових платежів).

Перевіряючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог зроблено за неправильного застосування норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18) зроблено висновок, що «звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

від 12 лютого 2020 року, справа № 367/595/17, провадження № 61-13222св18, зазначено про те, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП. У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи днем звільнення позивачки з роботи є 22.06.2020 року . / т.1а.с. 25/

У день звільнення ОСОБА_1 не працювала.

Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України усі суми, що належали позивачці до виплати, а саме заробітна плата за 7 (сім) календарних днів 2 500, 06 грн, мали бути виплачені їй не пізніше наступного дня після пред`явлення нею вимоги про розрахунок.

З вимогою про виплату коштів в сумі 2 500 ,06 грн позивачка до відповідача не зверталась, оскільки ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» самостійно виплатили ОСОБА_1 належні кошти 22.09.2020 року (наступний день після прийняття наказу «Про внесення змін до наказу № 221-к від 15.06.2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 ») а. с. 26.

Таким чином, на час звернення позивачки до суду з даним позовом невиплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України не було.

Відповідно положень статті 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні покладається на власника або уповноваженого ним органу лише у разі, якщо такі невиплати були з вини роботодавця.

Оскільки у діях відповідача при розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні не встановлено порушення норм статті 116 КЗпП України, підстав для застосування статті 117 КЗпП України колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав, визначених статтею 117 КЗпП України, для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 червня 2020 року по 22 вересня 2020 року, оскільки не врахував, що відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до роботодавця/суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать.

(Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2020 року, справа № 235/1605/19, провадження № 61-16211св19 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року, справа № 335/11006/18, провадження № 61-17024св19).

Відповідно до пункту 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вінницький апеляційний суд вважає, що частково аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ТОВ «ДКП «Фармацевтична фабрика» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261,20 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує те, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях /див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року, справа № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18/.

Відповідно до частини першої, другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

З огляду на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач разом з першою заявою (відзив від 11.12.2020 року на позов а. с. 97 102/ по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, Вінницький апеляційний суд відмовляє у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем.

Зазначене узгоджується також з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2021 рокуу даній справі скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» про стягнення заробітку за затримку розрахунку при звільненні відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП «Фармацевтична фабрика» судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривня 20 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 14 квітня 2021 року.