Провадження № 22-ц/812/697/21 Суддя першої інстанції Селіщева Л.І.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 квітня 2021 року м. Миколаїв Справа № 488/710/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Селіщевої Л.І., в залі судового засідання в м. Миколаїв за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

06 березня 2020 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивувало тим, що 08 лютого 2016 року ОСОБА_1 подала до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Фінансових Рішень» (далі - ТОВ «ФК «ЦФР») заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» та заяву № від 08 лютого 2016 року на отримання кредиту, підписанням якої підтвердила згоду, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 , як позичальником. В останній заяві було визначено строк, на який надається кредит 14 місяців, сума кредитних коштів у розмірі 26 391.20 грн, умови повернення кредиту щомісячними платежами у розмірі та строки визначеними графіком платежів та щомісячні та річні проценти за користування кредитними коштами.

30 липня 2018 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір відступлення права вимоги № 20180730, у відповідності до умов якого, ТОВ «ФК «ЦФР» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «ФК «ЦФР» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами вказаними у реєстрі боржників, укладеними між ТОВ «ФК «ЦФР» і боржниками.

Відповідно до реєстру боржників за кредитними договорами, укладеними між позичальником та ТОВ «ФК «ЦФР», ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в розмірі 30 654 грн 94 коп., з яких : 6 931 грн 45 коп. сума заборгованості за основною сумою боргу; 1 грн 08 коп. сума заборгованості за відсотками; 14 956 грн 51 коп. сума заборгованості за щомісячними процентами; 8 765 грн 90 коп. сума заборгованості за пенею.

В той же час на виконання пункту 6.6 договору відступлення прав вимоги, згідно вимог статей 512-514, 516 ЦК України, на адресу відповідача простою кореспонденцією було направлено повідомлення про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Проте погашення заборгованості за кредитним договором не відбулося.

Отже, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за кредитним договором від 08 лютого 2016 року в розмірі 30 654 грн 94 коп.

Посилаючись на викладене, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № від 08 лютого 2016 року у визначеному розмірі.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № від 08 лютого 2016 року у розмірі 15 698 грн 43 коп., що складає: 6931 грн 45 коп. заборгованість за основною сумою боргу; 1 грн 08 коп. сума заборгованості за відсотками та 8 765 грн 90 коп. сума заборгованості за пенею, а також судовий збір в розмірі 1 072 грн 02 коп.

При задоволенні позовних вимог суд дійшов висновку про доведеність істотного порушення відповідачем кредитно-договірних зобов`язань, правомірність пред`явлення позовних вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», які з урахуванням обсягу відступлених вимог є доведеними та підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу, сумою заборгованості за відсотками та заборгованості за пенею.

При цьому суд першої інстанції не вбачав підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за платою за управління кредитом в сумі 14 956 грн 51 коп., оскільки встановивши у кредитному договорі сплату щомісячних процентів, як плату за управління кредитом, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану плату надаються відповідачеві.

Тому суд першої інстанції вважав зазначені умови договору нікчемними та дійшов висновку про відсутність правових підстав для нарахування та відповідно стягнення з відповідача плати за управління кредитом в розмірі 14 956 грн 51 коп.

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку тільки в частині задоволених позовних вимог. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати судове рішення в частині, що оскаржується, та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні цих позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що позов було подано з пропуском позовної давності щодо щомісячних платежів та пені. Заява про застосування судом позовної давності була заявлена нею разом з відзивом на позов.

Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати обраховувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною 5 статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Проте суд першої інстанції на доводи відповідача уваги не звернув, а послався на те, що перебіг позовної давності слід відраховувати з моменту відступлення права вимоги 30 липня 2018 року на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів».

Суд першої інстанції послався на висновок, викладений в постанові Верховного суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-1-16цс13.

Однак Верховним Судом в постанові по справі № 640/10523/16-ц від 06 червня 2018 року було зроблено висновок про те, що твердження щодо виникнення права примусового стягнення боргу після укладення договору відступлення прав вимоги, є безпідставним, оскільки зміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

08 квітня 2017 року строк дії кредитного договору закінчився, а тому відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц, після закінчення строку дії кредитного договору пеня та проценти не нараховуються.

Відповідно до зазначеного, вимоги позивача про стягнення процентів та пені після квітня 2017 року не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Проте позивач нараховує пеню починаючи з 08 квітня 2017 року по 30 липня 2018 року в сумі 6 792 грн 44 коп. Суд першої інстанції на це уваги не звернув.

Крім того в своєму позові ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» посилається на те, що Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» є частиною договору.

Відповідач вважає за необхідне звернути увагу суду на наступні правові висновки Верховного Суду: «без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин».

На долучених до матеріалів справи Умовах відсутній підпис ОСОБА_1 вона не визнає, що такі Умови надавалися їй під час підписання заяви про приєднання та надання кредиту, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом їх підписання.

Все це відповідач зазначала в своєму відзиві, однак, суд першої інстанції вказав, що відповідно до Умов отримання договору та кредитних послуг встановлено позовну давність 10 років.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» доводи апеляційної скарги не визнало, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 08 лютого 2016 року ОСОБА_1 подала до ТОВ «ФК «ЦФР» заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» та заяву № від 08 лютого 2016 року на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР», підписанням якої підтвердила згоду, що ця заява разом з умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять кредитний договір між ТОВ «ФК «ЦФР» та позичальником.

За умовами цього договору, викладеними в заяві про отримання кредиту, позичальник отримала кредитні кошти на споживчі цілі в розмірі 26 391.20 грн строком на 14 місяців та зобов`язалася повернути позичені кошти згідно з графіком платежів під щомісячні проценти у розмірі 0.86 від суми кредиту згідно з графіком платежів, річні проценти 0.01 від суми боргу за договором згідно з графіком платежів та щоденна пеня у розмірі 0.3% від загальної суми прострочення. Графіком платежів передбачена сплата щомісячного платежу у тому числі повернення суми кредиту, річних та щомісячних процентів, та передбачені граничні терміни повернення кредиту. Строк повернення останнього платежу відповідно до графіку зазначено 07 квітня 2017 року.

З наданої довідки позивача від 31 жовтня 2018 року про рух коштів по кредиту відповідач здійснила останню оплату заборгованості у розмірі 10 січня 2017 року у розмірі 658.73 грн.

На підставі договору відступлення прав вимоги № 20180730 від 30 липня 2018 року ТОВ «ФК «ЦФР» як первісний кредитор відступило новому кредиторові ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № від 08 лютого 2016 року. Згідно реєстру боржників за кредитними договорами укладеними між позичальником та ТОВ «ФК «ЦФР» - додатку № 1 до договору відступлення прав вимоги № 20180730 від 30 липня 2018 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 30 654 грн 94 коп., з яких: 6 931 грн 45 коп. сума заборгованості за основною сумою боргу; 1 грн 08 коп. сума заборгованості за відсотками; 14 956 грн 51 коп. сума заборгованості за щомісячними процентами(платою за управління кредитом); 8 765 грн 90 коп. сума заборгованості за пенею.

За приписами частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим оскаржене рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повній мірі.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною 2 статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Між сторонами укладено кредитний договір у формі заяви за зразком, розробленим банком.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З позовом до суду про стягнення з відповідача кредитної заборгованості ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося 06 березня 2020 року.

ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» посилалося, що згідно з умовами договору кредиту Умови отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» (далі Умови) є невід`ємною частиною договору. Відповідно до пункту 7.2 зазначених Умов термін позовної давності за вимогами, що виникають з кредитного договору або у зв`язку з ним, застосовується позовна давність тривалістю в десять років.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1 та 5 статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина 1 статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Умовами, зокрема пунктом 7.2, установлено позовну давність тривалістю в десять років, проте вони не містять підпису відповідача.

При цьому не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови не змінювалися і на час укладення кредитного договору саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви на отриманні кредиту позичальника.

У заявах позичальника від 08 лютого 2016 року посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. Відсутній і окремий договір про збільшення строку давності.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у заявах позичальника відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами, що виникають з кредитного договору, до десяти років. Договору про збільшення позовної давності сторони не укладали. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що сторони письмово узгодили позовну давність тривалістю у десять років, а тому ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не пропустило позовну давність щодо чергових платежів та пені про застосування якої просив відповідач у справі.

Таку правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 202-26885/13-ц.

Положення про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права або законного інтересу, про захист якого він просить, або воно є не порушеним, суди повинні відмовляти в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставність матеріально-правової вимоги.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позичальником ОСОБА_1 були порушені умови кредитного договору щодо своєчасної сплати заборгованості за кредитом, зокрема щомісячними платежами у строки та розмірах, визначених умовами договору та узгодженим графіком до нього. Також внаслідок порушення таких умов кредитором обґрунтовано нараховувалася пеня за порушення таких зобов`язань, яка була передбачена в заяві відповідача на отримання кредиту.

Проте суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин позовну давність.

Так матеріалами справи встановлено, що останній платіж ОСОБА_1 здійснила 10 січня 2017 року, наступний платіж відповідно до графіку вона повинна була сплачувати 08 лютого 2017 року. Між тим позичальник не сплатила цей платіж та в подальшому взагалі не сплачувала заборгованість. Отже у кредитора виникло право звернення до суду з 09 лютого 2017 року щодо чергового платежу. Строк основного зобов`язання закінчується 07 квітня 2017 року, позивач звернувся з позовом 06 березня 2020 року, тобто з урахуванням загальної позовної давності останній має право на стягнення з позичальника заборгованості за двома останніми платежами у розмірі 3 770.34 грн.

Посилання суду першої інстанції на те, що у ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право примусового стягнення боргу виникло після укладення договору відступлення прав вимоги є безпідставним, оскільки зміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України).

Такий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15ц, який відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України повинен враховуватися судом при виборі та застосуванні до спірних правовідносин.

Отже після укладення 30 липня 2018 року первісним і новим кредиторами договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами для ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» строки звернення до суду підлягають обчисленню так само, як і для ТОВ «ФК «ЦФР».

Вказане стосується й нарахованих процентів та пені після закінчення строку основного зобов`язання з 07 квітня 2017 року.

Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як встановлено з наданого позивачем розрахунку проценти у розмірі 1.08 грн та пеня у розмірі 8 765.90 грн нараховувалися після закінчення строку основного зобов`язання, тобто після 07 квітня 2017 року, що не було передбачено умовами кредитного договору, викладеними в заяві на отримання кредиту, з якими погодилася та підписала ОСОБА_1 .

Відповідно до розрахунку позивач має право на отримання від позичальника заборгованості за пенею у розмірі 1 973.46 грн, проте з вимогами про стягнення пені позивач звернувся з позовом до суду після спливу річного строку, визначеного частиною 2 статті 268 ЦК України, для звернення до суду з такими вимогами.

Отже, у справі, яка переглядається, вимоги позивача про стягнення процентів та пені після 07 квітня 2017 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки, що не були враховані судом під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Ураховуючи те, що в частині задоволених позовних вимог фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судом першої інстанції враховані не належним чином, не досліджено в повній мірі наявність обставин, якими відповідач обґрунтовувала свої заперечення, оскаржуване судове рішення в цій частині не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Позов задоволено на загальну суму 3 770 грн 34 коп., що дорівнює 12,3% від заявлених позивачем вимог (30 654 грн 94 коп). При подачі позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 2 102 грн. За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 1 608 грн 03 коп., виходячи із розміру стягнутої з неї суми судового збору у розмірі 1 072 грн 02 коп. Оскільки позовні вимоги задовольняємо частково на 12,3% (3 770 грн 34 коп.) від заявлених позовних вимог 30 654 грн 94 коп, то з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу позову на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» у розмірі 258 грн 55 коп.

Пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги у розмірі 24% (3 770 грн 34 коп. із 15 698 грн 43 коп) відповідачу підлягає відшкодуванню ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» 385 грн 93 коп судового збору за подачу апеляційної скарги.

Застосувавши правило взаємозаліку обов`язку сторін зі сплати судових витрат одне одному, остаточно з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 127 грн 38 коп. (385 грн 93 коп - 258 грн 55 коп).

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2021 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на корить Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за основною сумою боргу за кредитним договором № , укладеним 08 лютого 2016 року, у розмірі 3 770 грн 34 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 127 грн 38 коп. судового збору.

В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 1 грн 08 коп. та пені на суму 8 765 грн 90 коп. відмовити.

В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.