КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи:761/2275/18 Головуючий у суді першої інстанції:Волошин В.О.
Номер провадження: 22-ц/824/894/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Нежури В.А., Сержанюка А.С.,

при секретарі - Перебитюку А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, третя особа - виконуючий обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві Храпчун Вадим Олександрович, про поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

В Шевченківський районний суд міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві (далі - відповідач), в якому просила суд поновити її на роботі за посадою головного спеціаліста сектору організації роботи з потерпілими та їх листками непрацездатності відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Подільського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2017 року до дня поновлення на роботі, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона працювала у відповідача протягом тривалого часу. Останньою посадою, яку вона обіймала перед звільненням, була посада головного спеціаліста сектору організації роботи з потерпілими та їх листками непрацездатності відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Подільського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві.

Наказом відповідача № 630к від 22 грудня 2017 року її було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, таким яке порушує право на працю, яке гарантується Конституцією України та КЗпП України, тому що її не було ознайомлено та не надано своєчасно інформацію щодо змін в чисельності, умов праці та стимулювання праці працівників, не враховано її безперервного стажу на підприємстві.

Вказує, що з боку відповідача не було дотримано та перевірено вимог, передбачених ст. 42 КЗпП України щодо переважного права залишення на роботі, оскільки співбесіди щодо вирішення питання про переважне право залишення працівника на роботі з нею не проводилось, іншої посади відповідно до кваліфікації, їй також запропоновано не було.

Зазначає, що її не було попереджено про звільнення відповідно до вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП, не повідомлено, що займана нею посада підлягає скороченню, не зважаючи на високу кваліфікацію та великий безперервний стаж роботи не надано переважного права на залишення на роботі, а тому вважає своє звільнення незаконним, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року, позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, третя особа: виконуючий обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві Храпчун В.О. про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2018 року та рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, третя особа: виконуючий обов`язки начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві Храпчун В.О. про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі, на посаді головного спеціаліста сектору організації роботи з потерпілими та їх листками непрацездатності відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Подільського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві з 29 грудня 2017 року.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2017 року по 12 грудня 2019 року включно, у розмірі 298 818 (двісті дев`яносто вісім тисяч вісімсот вісімнадцять) грн. 12 коп. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

Не погоджуючись із рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на вимоги ч. 4 ст. 263 ЦПК зазначило, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права , викладених в постановах Верховного Суду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, просило рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, ОСОБА_1 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги відповідача так як вважає, що Шевченківський районний суд міста Києва при розгляді справи повністю дотримався вимог законодавства та вказівок Верховного Суду, щодо застосування норм права до спірних правовідносин, викладених в постановах Верховного Суду та ухвалив у справі законне рішення.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, щоОСОБА_1 , з 01 березня 2001 року перебувала у трудових стосунках з відповідачем.

З 01 серпня 2017 року працювала на посаді головного спеціаліста сектору організації роботи з потерпілими та їх листками непрацездатності відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Подільського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, що підтверджується наказом № 373 від 21 липня 2017 року.

Наказом відповідача від 22 грудня 2017 року № 630к ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України).

Судом також встановлено, що 27 жовтня 2017 року роботодавцем було попереджено ОСОБА_1 про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01 січня 2018 року та про можливе скорочення штату працівників відповідно до статті 40 КЗпП України.

Зі змісту цього попередження не вбачається що позивач була попереджена про скорочення її посади та про наступне звільнення, а тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про звільнення.

Трудовим законодавством також передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Так як обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Крім того, суд, розглядаючи справу про поновлення на роботі, має належним чином з`ясувати чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі (правовий висновок, викладений Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17).

До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-1264цс17.

Відповідачем надано відомості про наявність в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в місті Києві трьох вакантних посад, а саме: начальник відділу фінансового контролю та аудиту Управління (кваліфікаційні вимоги: повна вища освіта відповідного напряму підготовки, стаж роботи на посадах керівників з фінансової або економічної роботи: для магістра - не менше 3 років, спеціаліста - не менше 5 років); головний спеціаліст сектору медичної експертизи відділу фінансового контролю та аудиту Управління (кваліфікаційні вимоги: повна вища освіта за спеціальністю «Лікувальна справа» або інше, наявність сертифіката лікаря-спеціаліста, стаж роботи за фахом не менше 3-х років); водій автотранспортних засобів адміністративно-господарського відділу Управління (кваліфікаційні вимоги: повна або базова середня освіта, професійно-технічна освіта (навчальний заклад з підготовки водіїв автотранспортних засобів), спеціальна підготовка за типовими навчальними планами і програмами підготовки водіїв автотранспортних засобів категорії «В» та кваліфікаційна атестація, стаж роботи за фахом не менше 5 років), це вакантні посади, які існували не протягом двох місяців, які передували звільненню позивача з роботи, а лише на певну дату.

Наявні вакантні посади не було запропоновано ОСОБА_1 , а тому є правильним висновок Шевченківського районного суду міста Києва про те, що відповідачем, як роботодавцем не був виконаний обов`язок по працевлаштуванню позивача, як працівника, оскільки їй не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Крім того, протягом всього часу розгляду справи в суді, відповідачем, як роботодавцем не було подано до суду доказів виконання вимог ч. 1 ст. 42 КЗпП України при визначенні категорій працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, як і не здійснено належне попередження позивача про звільнення в майбутньому, враховуючи наданий зміст попередження.

Як зазначено у ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Аналіз наведених норм права вказує на те, що у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. При цьому, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишились на роботі і тих які підлягають вивільненню. У процесі такого порівняльного аналізу враховуються такі обставини: наявність відповідної освіти, післядипломна освіта, документи про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів та інше.

Вищевказаних вимог закону, відповідач при звільнені позивача з займаної посади за п. 1ст. 40 КЗпП України не виконав.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про незаконність наказу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві № 630к від 22 грудня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 » так як позивача було звільнено із порушеннями трудового законодавства, а саме ст. ст. 5-1, 42, 49-2 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновок Шевченківського районного суду міста Києва про поновлення ОСОБА_1 на роботі, на посаді головного спеціаліста сектору організації роботи з потерпілими та їх листками непрацездатності відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Подільського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві з 29 грудня 2017 року.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та довідки наданої відповідачем № 27 від 30 березня 2018 року, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 611,08 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

Середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 29 грудня 2017 року по день ухвалення судового рішення - 12 грудня 2019 року, становить 489 робочі дні (611,08 грн. * 489 днів) 298 818,12 грн. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

Пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, ч. 5 ст. 235 КЗпП України передбачено, що суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника та виплати працівникові заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів).

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві на користь ОСОБА_1 середного заробітку за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2017 року по 12 грудня 2019 року включно, у розмірі 298 818 (двісті дев`яносто вісім тисяч вісімсот вісімнадцять) грн. 12 коп. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів та допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, на посаді головного спеціаліста сектору організації роботи з потерпілими та їх листками непрацездатності відділу страхових виплат та матеріального забезпечення Подільського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві з виплатою їй суми середньомісячної заробітної плати у розмірі 13 138 (тринадцять тисяч сто тридцять вісім) грн. 13 коп. без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так як суд першої інстанції розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм матеріального і процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому, апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 474, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: В.А. Нежура

А.С. Сержанюк