Справа № 263/9471/20
Провадження № 2/263/409/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2021 року м. Маріуполь Донецької області

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Федоренко Т.І., за участю секретаря Тимошенко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Маріуполя у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області із вказаним позовом, у якому просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.07.2020 року та свідоцтва про право власності на житло від 30.01.1995 року. У вказаній квартирі крім нього зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які ніколи у даній квартирі не проживали, їх особисті речі у квартирі відсутні, участі у сплаті комунальних послуг не приймають, тому позивач просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 14 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до провадження суду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 20 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні, також виключено з числа третьої особи Управління «Служба у справах дітей» Центрального району Маріупольської міської ради та залучено до участі у справі у якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради. Позивач у судовому засіданні пояснив, що взагалі не знає відповідача, ніякого зв`язку з нею не має, його мати ще за своє життя зареєструвала відповідача, казала, що це її якась знайома та їй необхідно було мати реєестрапцію, але жодного дня у квартирі вона на проживала. Далі випадково стало відомо, що у квартирі відповідач прописала свого неповнолітнього сина, який також ніколи в квартирі не проживав. Позивач вимушений сплачувати комунальні платежі також і за відповідачів, які не проживають у кварирі та комунальні послуги не сплачують. За станом здоров`я позивач потребує оформлення інвалідності, не може сплачувати комунальні послуги, реєстрація відповідачів перешкоджає йому отримати субсидію. Позовні вимоги підтримує, наполянає на їх задоволенні. В подальшому від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позовну заяву просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , до судового засідання не з`явилась, на електронну адресу суду надіслала заяву в якій проти задоволення позовних вимог запечувала, зазначивши що була зареєстрована у квартирі позивача за згодою його матері, коли вона ще була живою, надавла матеріальну допомогу їх сім`ї. Вказала, що наразі проживає за іншою адресою, але суду її не вказала, просила розгляд справи здійснювати за її відсутності. Повідомлялась про розгляд справи через оголошення на Веб-сайті Судової влади.

Представник третьої особи ОСОБА_4 надала суду клопотання про розгляд указаної справи без участі представника Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Також суду надано висновок органу опіки про недоцільність визнання дитини ОСОБА_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В подальшому суду надана заява з проханням винести рішення на розсуд суду.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснили, що відповідач та її дитина в квартирі позивача ніколи не проживали та не проживають, позивач проживав разом із своєю матір`ю, а після її смерті проживає один.

Судом досліджуються надані докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач.

Суд, заслухавши позивача, допитавши свідків, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.01.1995 року на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.07.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу за № 1026, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.07.2020 року, що підтверджується витягом №60955313, Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , після смерті ОСОБА_7 . Таким чином, позивач ОСОБА_1 є власником вказаної квартири як цілого майна.

Згідно інформаційної довідки управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради № 006-13.07-05787 від 20.07.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Відповідно до акту про фактичне місце проживання складеного головою КСН «Хмельницький» за адресою: АДРЕСА_1 фактично проживає ОСОБА_9 .

Згідно актового запису про народження № 875 від 08.08.2019 року ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками зазначені ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_1

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 28.09.2020 року вважається неможливим визнання малолітньої дитини ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.

Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Вимогами ч. 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Тобто неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , відповідач має інше місце проживання, дитина проживає разом із матір`ю, має батька, відповідачі не є членами сім`ї позивача, а отже відповідач визначилася із місцем свого проживання та дитини, відповідачі не є власниками спірної квартири, суд приходить до висновку, що за таких обставин позовні вимоги ОСОБА_9 про визнання відповідачів особами такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР, ст. ст. 16, 29, 385, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 160 СК України, ст. ст. 5. 12, 13, 141, 206, 263-265, 280 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.І.Федоренко