Постанова

Іменем України

12 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 756/16455/16-ц

провадження № 61-2944св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року в складі колегії суддів: Музичко С. Г., Білич І. М., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову вказала, що з 2001 року проживала з відповідачем у фактичних шлюбних стосунках, 07 травня 2003 року вступила у зареєстрований шлюб із ОСОБА_2 . Спільне життя не склалося й на час подання позову про поділ майна Оболонським районним судом міста Києва розглядається її позов про розірвання шлюбу.

У період шлюбу подружжям було набуто наступне майно:квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 113,60 кв. м; машиномісце за номером НОМЕР_1 , площею 21,70 кв. м, що розташоване за цією ж адресою; автомобіль марки VOLKSWAGEN модель TOUAREG, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; грошові кошти на депозитному рахунку НОМЕР_3 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_2 в сумі 1 000 000 грн; грошові кошти на депозитному рахунку НОМЕР_4 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_2 в сумі 700 000 грн; грошові кошти на депозитному рахунку НОМЕР_5 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_2 в сумі 50 000 доларів США; грошові кошти на депозитному рахунку НОМЕР_6 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 в сумі 1 000 000 грн; грошові кошти на депозитному рахунку НОМЕР_7 , відкритому на ім`я ОСОБА_2 в сумі 1 000 000 грн.

Відповідач у добровільному порядку відмовляється здійснити поділ вказаного майна, тому з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила суд встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 2001 року по 06 травня 2003 року; визнати вказане майно спільною сумісною власністю сторін та поділити його, визнавши за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину вказаної квартири, Ѕ частину автомобіля, Ѕ частину машиномісця, та визнавши за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину вказаного майна; в порядку поділу грошових коштів на депозитних рахунках: НОМЕР_3 просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 000 грн та 10 % річних на суму вкладу; НОМЕР_4 - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 350 000 грн та 10 % річних на суму вкладу; НОМЕР_5 - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25 000 доларів США та 4,75 % річних на суму вкладу; НОМЕР_6 - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 000 грн та 10 % річних на суму вкладу; НОМЕР_7 - стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 000 грн та 10 % річних на суму вкладу.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 2001 року по 06 травня 2003 року.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : квартиру за АДРЕСА_2 ; автомобіль марки VOLKSWAGEN модель TOUAREG, універсал, 2012 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_8 легковий, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_9 ; грошові кошти на депозитному рахунку НОМЕР_10 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на підставі вкладу «Стандарт» терміновий на 12 місяців» SAMDNWFD101 26 травня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 в сумі 1 000 000 грн; грошові кошти на депозитному рахунку НОМЕР_4 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на підставі вкладу «Стандарт» терміновий на 12 місяців» SAMDNWFD601 03 червня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 в сумі 700 000 грн; грошові кошти на депозитному рахунку НОМЕР_5 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на підставі вкладу «Стандарт» терміновий на 12 місяців» SAMDNWFD801 03 червня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 в сумі 50 000 доларів США; грошові кошти на депозитному рахунку НОМЕР_6 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на підставі вкладу «Стандарт» терміновий на 12 місяців» SAMDNWFD701 09 червня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 в сумі 1 000 000 грн; грошові кошти на депозитному рахунку НОМЕР_7 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на підставі вкладу «Стандарт» терміновий на 12 місяців» SAMDNWFD001 16 червня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 в сумі 1 000 000 грн;

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частину квартири за АДРЕСА_2 та право власності за кожним на 1/2 частину автомобіля марки VOLKSWAGEN модель TOUAREG, універсал, 2012 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_8 , легковий, сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_9 ;

В порядку розділу грошових коштів на депозитному рахунку НОМЕР_3 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на підставі вкладу «Стандарт» терміновий на 12 місяців» SAMDNWFD101 26 травня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 в сумі 1 000 000 грн, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 000 грн та 10 % річних на суму вкладу;

В порядку розділу грошових коштів на депозитному рахунку НОМЕР_4 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на підставі вкладу «Стандарт» терміновий на 12 місяців» SAMDNWFD601 03 червня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 в сумі 700 000 грн, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 350 000 грн та 10 % річних на суму вкладу;

В порядку розділу грошових коштів на депозитному рахунку НОМЕР_5 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на підставі вкладу «Стандарт» терміновий на 12 місяців» SAMDNWFD801 03 червня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 в сумі 50 000 доларів США, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25 000 доларів США та 4,75 % річних на суму вкладу;

В порядку розділу грошових коштів на депозитному рахунку НОМЕР_6 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на підставі вкладу «Стандарт» терміновий на 12 місяців» SAMDNWFD701 09 червня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 в сумі 1 000 000 грн, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 000 грн та 10 % річних на суму вкладу;

В порядку розділу грошових коштів на депозитному рахунку НОМЕР_7 , відкритому у ПАТ «Приватбанк» на підставі вкладу «Стандарт» терміновий на 12 місяців» SAMDNWFD001 від 16 червня 2016 року на ім`я ОСОБА_2 в сумі 1 000 000 грн, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 000 грн та 10 % річних на суму вкладу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно в розумінні норм статті 60 СК України та статті 368 ЦК України є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі як колишнього подружжя, відтак підлягає поділу в рівних частках кожному.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року скасовано в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 2001 року по 06 травня 2003 року; визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя; визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності за кожним на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та ухвалено в цій частині нове, яким у позові відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при вирішенні питання щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу мають застосовуватись положення Кодексу про шлюб та сім`ю України від 1969 року, нормами якого не передбачено можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Позивач не надала належних доказів на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, а саме доказів, на підставі яких можливо б було встановити факт того, що спірна квартира була набута сторонами внаслідок їх спільної праці, а також внесення позивачем коштів в інвестування у будівництво спірного домоволодіння.

Крім того, суд відхилив доводи апеляційної скарги щодо доцільності сплати грошової компенсації позивачу вартості Ѕ частини автомобіля та Ѕ частини машиномісця, оскільки такі вимоги не були заявлені позивачем, а відповідач не скористався своїм правом на подання зустрічного позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

До Верховного Суду 13 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у позові про визнання квартири АДРЕСА_1 , спільним майном подружжя; визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності за кожним на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Оскільки касаційна скарга містить доводи щодо незаконності постанови апеляційного суду в частині відмови у позові про визнання спірної квартири спільним майном подружжя та визнання за сторонами права власності за кожним на 1/2 частини цієї квартири, тому законність й обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 400 ЦПК України переглядається лише в цій частині.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 404/6953/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 686/16848/15-ц, від 28 жовтня 2019 року у справі № 509/2340/16-ц.

Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем належними та допустимими доказами доведено наявність обставин придбання спірної квартири, набутої внаслідок спільної праці сторін у період їх спільного проживання, ведення спільного побуту.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 13 лютого 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до договору інвестування будівництва житлового будинку № 31126 від 29 березня 2002 року, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ «Трест Київміськбуд-1», інвестування будівництва спірної квартири здійснювалось упродовж з 29 березня 2002 року до 26 березня 2003 року на загальну суму 282 088,80 грн.

Згідно із свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_11 від 02 квітня 2004 року, виданим Головним управлінням житлового забезпечення, квартира за номером АДРЕСА_3 , яка складається із трьох житлових кімнат, житлова площа квартири 59,50 кв. м, загальна площа 113,60 кв. м, належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій квитанцій ОСОБА_2 на виконання взятих на себе зобов`язань відповідно до договору інвестування здійснено перерахування платежів (а.с. 82-86, т.1 ).

Згідно із довідкою ЗАТ «Трест «Київміськбуд-1» № 201 від 16 лютого 2004 року вартість квартири сплачена ОСОБА_2 у повному обсязі в сумі 282 088,92 грн.

Відповідно до акту передачі квартири від 16 лютого 2004 року ОСОБА_2 прийняв квартиру у забудовника після її будівництва.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Статтею 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачено, що права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України в ід 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованими.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Вирішуючи спір у цій справі на підставі доказів, що належним чином оцінені, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що спірна квартира була оплачена ОСОБА_2 в період 2002-2003 років, коли сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, тому відсутня презумпція спільності майна сторін щодо цієї квартири. При цьому на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири позивач не надала доказів, з яких можливо б було встановити факт того, що спірна квартира була набута нею та ОСОБА_2 внаслідок їх спільної праці як сім`ї, а отже відсутні правові підстави для визнання за нею права власності на половину вказаного нерухомого майна.

Цей висновок суду є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам та матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги про неналежність цих доказів, а також невстановлення судом обставин придбання спірної квартири внаслідок спільної праці сторін у період їх спільного проживання, ведення спільного побуту, є безпідставними та необґрунтованими, зокрема і з огляду на відмову в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01 березня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому судове рішення в частині відмови у задоволенні цих позовних вимог не оскаржувалось ОСОБА_1 .

Крім того, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати

питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині позовних вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності спірної квартири, суд обґрунтовано виходив із того, що позивач не надала доказів про наявність письмової угоди між сторонами про створення спільної сумісної власності, ведення спільного господарства, вкладення спільних сумісних коштів в будь-яке будівництво, що виключає підстави для задоволення позову про визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Разом із тим безпідставними є посилання заявника на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 404/6953/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 686/16848/15-ц, від 28 жовтня 2019 року у справі № 509/2340/16-ц, оскільки у цих справах суди дійшли аналогічних висновків про недоведеність позовних вимог про визнання спірного нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та відмовили у задоволенні цих вимог.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара