Дата документу 12.04.2021
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2021 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Честнєйшої Ю.О.,

за участю секретаря Макаренко В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Сивової Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Мелітополі клопотання представника відповідача адвоката Сивової Я.В. про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2020 року ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Лозовська З.В., звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що 18.01.2014 року між ним та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. Від цього шлюбу у сторін є спільна дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя з відповідачем не склалося, тому що у сторін різні погляди на сімейне життя та обов`язки, можливості зберегти сім`ю немає. Подружні відносини припинилися з травня 2019 року, з цього часу спільне господарство не ведеться. З травня 2019 року та по теперішній час дитина проживає разом із батьком та знаходиться на його утриманні. 24.11.2020 Мелітопольським міськрайоним судом Запорізької області по справі 320/5807/19 винесено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з батьком за місцем його проживання (перебування). У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, а також витрати на правову допомогу.

Від відповідача разом з відзивом надійшло клопотання про закриття провадження у даній справі, мотивоване тим, що рішенням районного Суду м.Варна 46 склад, визначення № 10925 від 23.08.2019, провадження у якому порушено на підставі заяви ОСОБА_2 проти ОСОБА_3 про розірвання шлюбу по ст.. 49 СК для припинення укладеного між сторонами шлюбу з вини чоловіка, про надання батьківських прав на народжену у шлюбі дитину ОСОБА_5 матері ОСОБА_2 та визначення місця проживання дитини з матір`ю, про визначення особистих контактів батька ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_6 та про присудження на користь дитини аліментів, які будуть оплачуватися через матір дитини, яка є її законним представником надано право на здійснення батьківських прав на дитину ОСОБА_5 (Єдиний громадський номер: НОМЕР_1 ) матері ОСОБА_2 ; визначено місце проживання дитини ОСОБА_7 у матері ОСОБА_2 , визначено режим особистих контактів батька ОСОБА_3 з дитиною ОСОБА_8 наступим чином: кожна перша і третя субота і неділя місяця з 10-00 години до 18-00 години, вдень, без ночування та у присутності матері ОСОБА_2 ; присуджено ОСОБА_3 ) платити на користь дитини ОСОБА_7 через її матір та законного представника ОСОБА_2 щомісячні аліменти у розмірі 300 (триста) левів, рахуючи з дати постановлення цього визначення до завершення набрання законної сили рішенням за провадженням у даній справі з терміном погашення кожне 1-ше число місяця. Дане судове рішення набрало законної сили і дійсно до виконання на території Республіки Болгарії. Відповідач ОСОБА_2 зверталась до Мелітопольського міськрайонного суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06.07.2020 року в задоволені клопотання було відмовлено, постановою Запорізького апеляційного суду від 10.11.2020 ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. Позивач ОСОБА_3 приймав участь у розгляді цього клопотання, діючи через свого представника, тому його обізнаність щодо прийняття рішення Районним Судом Варна 46 склад, оформлене визначенням № 10925 від 23.08.2019 є безумовною. Всі викладені вище обставини суттєво впливають на вирішення спору по суті у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, а також на прийняття судом законного рішення про відкриття провадження у справі. Доданою до відзиву копією рішення Районного Суду Варна 46 склад № 260606 від 22.02.2021 року підтверджується не тільки наявність в іноземному суді справи між тим самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а і постановлення іноземним судом рішення про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначене судове рішення набрало законної сили 16.03.2021 в частині - розірвання шлюбу, що підтверджується доданою до відзиву копією посвідчення, в іншій частині судове рішення законної сили не набрало, оскільки може бути оскаржене в апеляційному порядку. Таким чином, доданими до відзиву письмовими доказами підтверджується, що у суді іноземної держави є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що є підставою для закриття провадження у справі. З урахуванням вищевикладеного є всі підстави для закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів до вирішення спору по суті.

У судовому засіданні відповідачка та її представник адвокат Сивова Я.В. на задоволенні клопотання наполягали за підставами, зазначеними у відзиві.

Представник позивача у судовому засіданні проти задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі заперечувала, мотивуючи тим, що відповідно до ч.1 ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Листом ВССУ від 16.05.2013 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» роз`яснено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається у попередньому засіданні відповідно до статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", відповідно до якої суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадках, якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні. ОСОБА_4 є громадянкою України, а позивач по справі є громадянином України, має зареєстроване місце проживання в Україні, тобто наявні всі передбачені національним законодавством та міжнародними договорами підстави для вирішення питання щодо прав малолітньої дитини в загальному суді України. Крім того, представник позивача зазначив, що рішення Варненського районного суду (Республіка Болгарія) від 22.02.2021 року у справі № 260606, на яке посилається відповідачка, не набрало законної сили, та жодним чином не впливає на вирішення по суті спору у даній справі. За положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтями 180, 191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Проте вразі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той з подружжя, з ким вона проживає, має право звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів. Виходячи з аналізу норм статті 181 СК України, законодавством не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживає дитина. Як підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, з червня 2019 року дитина проживає рем із батьком. Проживання матері окремо від дитини не заперечується. Відповідно, позивач, як батько на утриманні якого перебуває малолітня дитина має законодавчі підстави для звернення до суду про стягнення аліментів з матері, яка не проживає разом з дитиною. У зв`язку із чим, вважає, що рішення Варненського районного суду (Республіка Болгарія) від 22.02.2021 року у цивільній справі № 260606, яке не набрало законної сили, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини не чинить жодних перешкод для розгляду даної позовної заяви. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.06.2020 року справа № 158/1638/18, провадження № 61-7692св19.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши клопотання та додані до нього документи, суд доходить наступного висновку.

Згідно із статтею 1 Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

За приписами частини першої та другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до частини першої статті 4 УПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 497 ЦПК України).

Частиною першою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

При цьому, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у суді чи іншому юрисдикційному органі іноземної держави є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що передбачено частиною другою статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», а також пунктом 3 частини першої статті 186 ЦПК України (принцип lis alibi pendens).

Відповідно до п.4 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо у справі про сплату аліментів або встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Крім того, відповідно до п.6 ч.1 зазначеної статті підставою для закриття провадження у справі є також вставлення судом обставин, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу (є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або скасував рішення третейського суду і розгляд справи в тому самому третейському суді виявився неможливим; є рішення суду іноземної держави, визнане в Україні в установленому законом порядку, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав).

Як на підставу для закриття провадження у справі представник відповідача посилається на рішення районного Суду Варна 46 склад № 260606 від 22.02.2021, яким підтверджується не тільки наявність в іноземному суді справи між тим самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а і постановлення іноземним судом рішення про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначене судове рішення набрало законної сили 16.03.2021 в частині - розірвання шлюбу, що підтверджується доданою до відзиву копією посвідчення, в іншій частині судове рішення законної сили не набрало, оскільки може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Дослідивши надане представником відповідача рішення районного суду м. Варна від 22.02.2021 та враховуючи положення ст.255 ЦПК України судом встановлено, що підставою для закриття провадження у справі є лише рішення суду, що набрало законної сили, або ж рішення суду іноземної держави, визнане в Україні в установленому законом порядку, щодо спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно з ч.1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Таким чином, обов`язковою умовою для закриття провадження у справі є та обставина, що рішення суду повинно набрати законної сили, в той же час у наданій копії іноземного рішення суду відсутня відмітка про те, що рішення набрало законної сили, у самому ж рішенні вказано лише про те, що воно набрало законної сили лише в частині розірвання шлюбу.

Разом з тим, відповідно до положень п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України наявність провадження у будь якому суді між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є підставою для залишення позову без розгляду, а не для закриття провадження у справі.

На підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин справи, суд доходить висновку, що відсутні визначені ст.255 ЦПК України підстави для закриття провадження у справі, відтак клопотання представника відповідача є передчасним та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1-4, 186, 255, 257, 261-263, 462 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Сивової Я.В. про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2021 року.

СУДДЯ: