Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2021 Справа №607/14725/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Вийванка О. М.

за участю секретаря судового засідання Хримко У. А.

позивача ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні, в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Посилаючись на те, що 06 липня 2005 року під час перебування у шлюбі, сторонами було придбано земельну ділянку площею 0,07 га, яка розташована в АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В подальшому позивач приймала участь у будівництві житлового будинку та надвірних будівель. 08.04.2016 р. ОСОБА_3 зареєстрував на себе право власності на вищевказане будинковолодіння. 23 червня 2016 року, скориставшись відсутністю в паспорті відмітки про шлюб, без згоди позивача, як дружини, подарував земельну ділянку та будинковолодіння своїй дочці, оформивши два договори дарування, нотаріально посвідчивши їх, чим позбавив позивача права на 1/2 частину будинковолодіння та земельної ділянки, як майна подружжя.

13 вересня 2017 року Тернопільським міськрайонним судом по цивільній справі № 607/4399/16-ц прийнято рішення, згідно якого шлюб між сторонами по справі було розірвано, однак у вищевказаному рішенні суду дійшов до переконання, що земельну ділянку в АДРЕСА_1 та житловий будинок уже завершений будівництвом в 2006 році, було набуто відповідачем ОСОБА_3 за його особисті кошти, однак очевидним є те, що з моменту придбання майна, мало місце його покращення, в тому числі за кошти та силами позивача, оскільки остання купувала матеріали та інструменти, а тому має право на грошову компенсацію у розмірі 510 775,00 грн., як половину суми, на яку було здійснено покращення будинковолодіння.

У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача в користь позивача грошову компенсацію за відчуження цінного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя у розмірі 510 775,00 грн., як половину суми, на яку було здійснено покращення будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У судове засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити у повному обсязі, з підстав та обґрунтувань викладених у позові.

Відповідач подав відзив на позов, в якому вказав, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2017 року по цивільній справі № 607/4399/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання недійсним договору дарування житлового будинку, поділ спільного майна подружжя, в юзові в частині поділу майна подружжя, визнання недійсним правочинів відмовлено. Зазначеним рішенням встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , з виділеною для його обслуговування земельною ділянкою розміром 0,07 га станом на 2006 рік є особистою власністю ОСОБА_3 , так як набуто ним (придбано і побудовано) за особисті кошти вартість цих вкладених коштів становила 53 000 доларів США, тому зазначене майно не підлягає поділу як спільне майно подружжя. Також у рішенні зазначено, що позивачка, лише за умови доведення різниці ціни спірного майна в 2005-06 роках та 2016 році, як вартості його (майна) покращення, праві претендувати на половину суми, на яку було здійснено вищезазначеним покращення будинковолодіння. Однак, після 2006 року будь-яке покращення та реконструкція зазначеного будинковолодіння не проводилася, розмір житлового будинку (кв.м.) не збільшувався, тому позивачем і не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, що з 2006 року (час завершення будівництва будинку) по 2016 рік (час прийняття будинку в експлуатацію) силами позивачки здійснено покращення стану будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 на загальну суму 510 775 грн.. Тому просить відмовити у задоволені позову.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнав та заперечив проти його задоволення з підстав, наведених у відзиві на позов.

Позивач не подав відповідь на відзив відповідача.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Ухвалено заочне рішення суду.

Ухвалою суду поновлено строк та прийнято до провадження.

Ухвалою суду скасовано заочне рішення суду та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду призначено будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши та дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до висновку.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Судом встановлено, що 12 грудня 2003 року Петриківською сільською радою Тернопільського району було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , актовий запис 23.

06 липня 2005 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0, 07 га в АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно змісту п. 8 Договору, продаж земельної ділянки вчинено на 10 738 гривень. Окрім цього в п. 18 Договору покупець ( ОСОБА_3 ) ствердив, що кошти, сплачені ним за земельну ділянку, є його особистими коштами, котрі не перебувають у спільній сумісній власності.

16 лютого 2006 року ОСОБА_3 отримав Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку.

31 грудня 2015 року управлінням ДАБІ у Тернопільській області зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , загальною площею 231, 4 кв. м., гараж 24, 9 кв. м, літня кухня 20, 1 кв. м. В п. 2 Декларації зазначено, що початком будівництва є 2005 рік, завершення 2006 рік.

08.04.2016 р. право власності ОСОБА_3 на дане будинковолодіння було зареєстроване державним реєстратором в державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Крім цього, 23 червня 2016 року було вчинено два правочини: договори дарування, посвідчені нотаріально в реєстрі за №2470 та 2465, за якими ОСОБА_3 обдаровано власну доньку ОСОБА_7 спірним домоволодінням та земельною ділянкою площе 0, 07 га в АДРЕСА_1 .

В обох договорах, в п. 10 і 12, дарувальник зазначив та подав заяву, що майно є його особистою власністю, оскільки на момент набуття майна, ОСОБА_3 не перебуває в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2017 року, вирішено розірвати шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 12 грудня 2003 року Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис 23.

Окрім цього, в даному судовому рішенні суд дійшов до переконання, що земельну ділянку в АДРЕСА_1 та житловий будинок уже завершений будівництвом в 2006 році, було набуто відповідачем ОСОБА_3 за його особисті кошти, однак очевидним є й те, що з моменту придбання майна, мало місце його покращення в тому числі за кошти та силами позивачки остання купувала матеріали та інструменти, що стверджується товарним чеком №05-22 від 22.01.2007 року про купівлю матеріалів для ремонту, гарантійним чеком (код замовлення 190526) про купівлю меблів віз відміткою про доставку за адресою АДРЕСА_1 , видаткова накладна на купівлю газової плити та заява про отримання кредиту на її придбання, накладна №11370 від 25 лютого 2006 року про купівлю матеріалів для ремонту з відміткою про доставку за адресою АДРЕСА_1 , а також, накладна №11410 від 27 лютого 2006 року та кредитний договір на придбання цих товарів №73/2006 від 22.02.2006 року, кредитний договір від 01.12.2006 року №29759/1/к1 на суму 16000 гривень на споживчі потреби.

Окрім цього, з наявної у справі довідки про ринкову вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудам за адресою АДРЕСА_2 , виготовленої Тернопільською ТПП, вбачається, що станом на 19 квітня 2016 року, тобто дату перебування ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в шлюбі, вбачається, що ринкова вартість об`єкта оцінювання становила 1 289 200 гривень.

А тому, з урахуванням визнаної сторонами спору суми придбання даного будинковолодіння в незавершеному стані вкупі з земельною ділянкою в липні 2005 року, з завершенням будівництва в 2006 році (без вказівки конкретної дати) 32 000 доларів США (придбання) й 21 000 доларів США (вартість робіт та матеріалів на добудову), що протягом цих років, згідно офіційного курсу НБУ, 1 долар США оцінювався стабільно 5, 05 гривень, що загалом в гривневому еквіваленті становить 267 650 гривень, за умови доведення різниці ціни спірного майна в 2005-06 роках та 2016 році, як вартості його (майна) покращення, позивач вправі претендувати на половину суми, на яку було здійснено вищезазначене покращення будинковолодіння.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною першою статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18.

Згідно висновку експерта №158/159/20-22 від 02.07.2020, вартість фактично виконаних будівельних робіт, які було проведено у домоволодінні, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за період з квітня 2006 року по квітень 2016 року, станом на день проведення обстеження, ставить 516 437,00 грн, в тому числі вартість матеріалів 299 242 *1,2 (ПДВ)=355 490,40 грн.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтвердили, що за період з квітня 2006 року по квітень 2016 року проводилися будівельні роботи у домоволодінні, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Також у додатку №1 до висновку експерта №158/159/20-22 від 02.07.2020, визначено перелік та об`єм фактично виконаних будівельних робіт, які було здійснено у домоволодінні, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за період з квітня 2006 року по квітень 2016 року.

Суд не приймає до уваги, посилання відповідача на ті обставини, що експертом визначено перелік та об`єм фактично виконаних будівельних робіт у спірному будинковолодінні зі слів сторін, а не з матеріалів справи, оскільки судом не здобуто належних доказів, які б спростовували визначені експертом у додатку № 1 до висновку експерта перелік та об`єм фактично виконаних будівельних робіт, які було здійснено у домоволодінні, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за період з квітня 2006 року по квітень 2016 року. Також судом не здобуто доказів, що вказані у додатку № 1 до висновку експерта будівельні роботи були виконані в інший період або за особисті кошти відповідача.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2017 року, встановлено, що земельну ділянку в АДРЕСА_1 та житловий будинок уже завершений будівництвом в 2006 році, було набуто відповідачем ОСОБА_3 за його особисті кошти.

З урахуванням наведеного до спірних правовідносин, у першу чергу, підлягали застосуванню положення статті 62 СК України.

Згідно зі статтею 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим, та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що привели до істотного збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною правилом, мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку іншого подружжя - невласника, однак не визнає їх істотними, то інший з подружжя (тут - особа, яка перебувала з іншою у фактичних шлюбних відносинах) може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі (тут - фактичних шлюбних відносинах).

Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, невласника майна, з фактичного подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу (тут - фактичних шлюбних відносин), а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, невласника, з подружжя (тут - фактичного подружжя), у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що у статті 62 СК України не визнаються підставами для визнання особистого майна одного з (фактичного) подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде мати наслідком, непропорційне втручання у право власності на майно одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66 - 68, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилася у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, невласник, має право на відповідну частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі 214/6174/15-ц та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. При цьому наведена позиція повною мірою має бути врахована й щодо оцінки та врегулювання відносин між сторонами, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах.

Враховуючи висновок експерта №158/159/20-22 від 02.07.2020 про те, що вартість фактично виконаних будівельних робіт, які було проведено у домоволодінні, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за період з квітня 2006 року по квітень 2016 року, станом на день проведення обстеження, ставить 516 437,00 грн, в тому числі вартість матеріалів 299 242 *1,2 (ПДВ)=355 490,40 грн.

Також наявні в матеріалах справи докази та обставини встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 вересня 2017 року, пояснення свідків ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_1 купувала матеріали та інструменти, що стверджується товарним чеком №05-22 від 22.01.2007 року про купівлю матеріалів для ремонту, гарантійним чеком (код замовлення 190526) про купівлю меблів віз відміткою про доставку за адресою АДРЕСА_1 , видаткова накладна на купівлю газової плити та заява про отримання кредиту на її придбання, накладна №11370 від 25 лютого 2006 року про купівлю матеріалів для ремонту з відміткою про доставку за адресою АДРЕСА_1 , а також, накладна №11410 від 27 лютого 2006 року та кредитний договір на придбання цих товарів №73/2006 від 22.02.2006 року, кредитний договір від 01.12.2006 року №29759/1/к1 на суму 16000 гривень на споживчі потреби.

Тому враховуючи, що внаслідок спільних трудових та грошових затрат ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за період з квітня 2006 року по квітень 2016 року було збільшено на 516 437,00 грн вартість домоволодінні, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_3 на праві особистої власності, суд вважає, що ОСОБА_1 вправі претендувати на половину суми, на яку було здійснено вищезазначене покращення будинковолодіння.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що в даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , кошти в розмірі 258 218,50 грн, як грошову компенсацію, як половину суми, на яку було здійснено затрати на будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин 1 і 3 статі 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а саме: на 50,55 % (розрахунок 258 218,50 грн (задоволена частинна вимог): 510 775,00 грн (ціна позову)) х 100 = 50,55 %.

Згідно ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в розмірі 2 581,97 грн (50,55% від 5 107,75 грн), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 4, 5, 10 - 13, 76-82, 89, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, статтями 60, 63, 70, 71 СК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 258 218,50 грн (двісті п`ятдесят вісім тисяч двісті вісімнадцять гривень 50 копійок) та сплачений судовий збір у сумі 2 581,97 грн. (дві тисячі п`ятсот вісімдесят одну гривню 97 копійок).

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 15 квітня 2021 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко