Дата документу 29.03.2021
Справа № 937/8037/20
Провадження № 2/937/718/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області

у складі:

головуючого - судді Урупи І.В.

за участі:

секретаря судового засідання - Фурсової Л.І.,

учасники справи:

позивач АТ Комерційний Банк «ПриватБанк»,

представники позивача - Дашко В.М., Меркулова В.В.

відповідачка ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у зв`язку з тим, що відповідачка не виконує обов`язки по поверненню кредиту, згідно з кредитним договором б/н від 22 вересня 2011 року в разі чого станом на 24.09.2020 виникла заборгованість в сумі 72 445,97 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту (простроченого тіла кредиту) в розмірі 45 542,25 грн, відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 15913,72 грн та пені в розмірі 10990,00 грн.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. АТ Комерційний Банк «ПриватБанк» про день слухання справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомлення про вручення поштового відправлення. В матеріалах справи мається клопотання представника позивача ОСОБА_2 про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, при цьому посилається на те, що необхідні докази надані до матеріалів справи, клопотання та заяви відсутні.

Від представника позивача Меркулової В.В. до суду надійшла відповідь на заяву про перегляд заочного рішення, в якій просить позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачкою було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, відповідачка ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі, з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку, тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Окрім цього, зазначено, що відповідачці було надано для ознайомлення Умови та правила в письмовому вигляді, ознайомлення з чим засвідчується її власним підписом в заяві. Підписавши заяву банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Тобто в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах і такий було укладено у письмовій формі. Укладення договору таким чином не суперечить чинному законодавству. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, які вказують на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заява, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи, з якими відповідачка була ознайомлена, про що свідчить її підпис в Заяві. На підставі поданої Заяви відповідачці було відкрито картковий рахунок, ключем до якого є пластикова картка, яку вона отримала, та мобільний телефон, який відповідачка вказала в Заяві. За допомогою встановлених ключів до карткового рахунку відповідачці надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування, чим відповідачці забезпечено можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомогою картки та фінансового телефону, на який приходить динамічний (змінюваний) ОТП - пароль. Тарифи є розміром винагороди за послуги банку і є невід`ємною частиною Договору. Перелік тарифів може змінюватися і доповнятися, про що власник картки повідомляється відповідно до Умов та Правил. З моменту оформлення кредитного договору минуло 9 років, відповідачка не зверталася в банк за фактом неправильного нарахування відсотків, що є свідченням того, що вона знала про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування та повністю з ними погодилася, про що свідчить факт підписання договору, користування кредитними коштами та погашенням, яке вона здійснювала. Як доказ підтвердження факту виконання умов договору та здійснення погашення заборгованості може слугувати розрахунок заборгованості, виписка по рахунку. З наданих позивачем матеріалів справи вбачається, що сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Крім того, вищезазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Виходячи з положень ч.1 ст.207 ЦК України, то відсутність підпису відповідачки в Умовах при наявності її письмового свідчення про те, що вона ознайомлена з ними у письмовому вигляді та згідна з Умовами і Тарифами, які разом із Заявою складають договір про надання банківських послуг, не є підставою вважати, що умови укладені поза межами договору та є недопустимими доказами. З наданої суду виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідачці було встановлено кредитний ліміт, вона користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримала картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів також вбачається, що відповідачка часто сплачувала заборгованість за договором. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачкою розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, між банком і відповідачкою було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідачки, оскільки правовідносини між сторонами тривають і належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Підпис позичальника на кредитному договорі свідчить про те, що їй були відомі і цілком зрозумілі всі умови цього договору і вона вважає їх справедливими по відношенню до себе і в разі незгоди із запропонованими умовами могла відмовитися від укладання такої угоди. Під час підписання договору відповідачку влаштовували умови вищевказаного договору, про що свідчить її підпис. Також і на сьогоднішній день відповідачка не зверталася до банку з повідомленням про незгоду з умовами договору, більш того активно користувалася картою, що свідчить про прийняття нею діючих умов банківського обслуговування а тому заперечення відповідачки є необґрунтованими. Формування меморіальних ордерів даним договором не передбачено, а надана виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними доказами. Щодо посилань відповідачки стосовно неправомірності встановленого банком ліміту в розмірі 50000 грн зазначає, що заборгованості за тілом кредиту становить 45 542,25 грн, тобто в межах наданого банком ліміту.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, свої заперечення виклала у наданих суду відзиві, запереченнях та заяві про розгляд справи без її участі.

У відзиві на позовну заяву відповідачка зазначає, що позовні вимоги не визнає посилаючись на те, що позивач не надав належних доказів, а саме до позовної заяви додані ксерокопії, які навіть не завірені печаткою Банку, як установи. Вважає, що подані до суду позивачем докази, разом із позовом для ознайомлення, викликають сумнів з приводу їх достовірності, а саме, на всіх анкетах та сповіщеннях наданих позивачем, як доказ, не присутні її підписи, про її ознайомлення, та взагалі про наявність даних документів з оригінальними підписами, оскільки особа, яка ознайомлена з правилами та погоджується з ними, зобов`язана поставити свій підпис, як підтвердження того, що вона ознайомлена за даними правилами. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Вважає, що банк втратив своє право на звернення до суду ще 29 липня 2016 року. Для усунення сумнівів та встановлення дійсного розміру заборгованості за Кредитним Договором б/н від 22.09.2011 вона звернулась до Незалежної Акредитованої Експертної Групи ТОВ «МІГ» для виготовлення та аналізу зазначеної у позовній заяві штучної односторонньої нарахованої заборгованості АТ КБ «ПРИВАТБАНК». У позовній заяві про стягнення заборгованості та задоволення вимог за Кредитним Договором б/н від 22.09.2011 року фігурує загальна сума: 72 445 грн. 97 коп., що значно відрізняється від розрахунку та аналізу НАЕГ ТОВ «МІГ», яка станом на 20.01.2021 згідно з яким заборгованість становить 36103 грн. 70 коп. при цьому тіло кредиту становить 14 657 грн. 50 коп. Проте, позивач не надає доказів існування вказаного кредитного договору, окрім анкети-заяви, в якій навіть не встановлено кредитного ліміту. Розрахунок заборгованості, який надано, як доказ до позовної заяви позивачем, вчинено з порушенням вимог п. 1, ч. 2 ст. 258 ЦК України. З вимог п.1, ч. 2, ст. 258 ЦК України вбачається, що для стягнення неустойки (штрафу, пені), встановлена позовна давність строком в 1 рік. З розрахунку заборгованості наданого позивачем не зрозуміло, коли і з якого періоду розпочинається нарахування пені, штрафних санкцій, та головне, як відраховується процентна складова від тіла кредиту та як формуються проценти, а тому його неможливо вважати детальним, та брати до уваги. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку нею не підписувалися. Інформація зазначена в даному документі стосується більше працівників ніж клієнтів, та несе більш інформаційний характер, ніж обов`язок. З анкети-заяви від 22 вересня 2011 року вбачається, що кредитна картка, визначена Тарифами банку, їй не видавалася, а банком не надано будь-яких доказів, що видана їй картка є кредитною. Вважає, що ці «Умови» носять суто односторонній характер, а тому не можуть бути доказами в розумінні ст. 76-89 ЦПК України. Жодних інших чи будь яких доказів про отримання нею кредиту у вигляді зазначеної суми позивач не надає, оскільки такі докази відсутні, а твердження позивача у позовній заяві можна вважати безпідставними, оскільки немає жодного доказу на їх підтвердження. В анкеті-заява відсутня інформація про те, в якій сумі встановлений кредитний ліміт і чи встановлений він взагалі. Шляхом встановлення кредитного ліміту та видачі платіжної картки банк лише надає своїм клієнтам право отримати кредит, а доказів того, що вона дійсно отримала гроші готівкою, або іншим чином їх використала, відсутні. Позивач не надає документів, які підтверджують факт отримання грошей - меморіальних ордерів тощо. В позові банк не вказує ні номеру картки, ні номеру рахунку з якого начебто отримані чи іншим чином використані гроші та на який вони мали б бути повернені. Крім того вона не підписувала «Тарифи Банку», про що свідчить відсутність її підпису, працівники Банку її не ознайомлювали з ними. Не підписані умови не є складовою частиною договору і тому не можуть буди використані як доказ.

В своїх запереченнях на відповідь на відзив відповідачка проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав викладених у своєму відзиві на позовну заяву, додатково посилалася на те, що розрахунок заборгованості виготовлено з порушенням ст. 257 Цивільного Кодексу України, а саме, розрахунок починається з 29.07.2013 та закінчується 31.07.2020, позов позивачем підписано 29.09.2020. Термін нарахування неустойки починається з дати від 29.07.2013 по дату виготовлення розрахунку, що складає загальній приблизний термін більше 7 років, що чітко суперечить вимогам ст.ст. 257, 258 ЦК України. Тобто, позивач втратив своє право на звернення до суду ще 29 липня 2016 року. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять її підпису не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.

В своїй заяві про розгляд справи у її відсутність відповідачка просила відмовити в позовних вимогах в повному обсязі з підстав викладених у своєму відзиві на позовну заяву та у своїх запереченнях на відповідь на відзив.

Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 листопада 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін та призначено судове засідання.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

22 вересня 2011 року між позивачем та відповідачкою укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідачки за вказаним кредитним договором станом на 24.09.2020 становить 72 445,97 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту (простроченого тіла кредиту) в розмірі 45 542,25 грн, відсотків нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 15913,72 грн та пені в розмірі 10990,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Такий правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17-ц, який є обов`язковим для врахування.

Враховуючи, що у даній справі так само відповідачкою не визнаються умови кредитного договору, на які посилається банк, а також позовні вимоги в частині нарахованих банком відсотків та неустойки (пені та штрафів), і надані банком Витяг з Умов і правил та Тарифи, розміщені на сайті банку, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину укладеного між сторонами кредитного договору, шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Аналізуючи Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк» на предмет їх відповідності вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року (справа № 342/180/17-ц) зробила правовий висновок, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Беручи до уваги зміст кредитного договору у даній справі, а також обсяг і зміст наданих банком Умов і правил, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

З цих підстав, суд відхиляє доводи банку про те, що ним були надані докази ознайомлення відповідачки з Умовами і правилами надання банківських послуг та ще й саме у наданій суду редакції, оскільки матеріали справи таких доказів не містять, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а тому вимоги банку про стягнення суми пені з відповідачки не підлягають задоволенню.

Проте, суд враховує, що кредитні кошти в розмірі 45 542 грн 25 коп. (заборгованість за тілом кредиту) були фактично отримані і використані позичальником, але не були повернуті в добровільному порядку.

Так, виписка по рахунку підтверджує отримання відповідачкою коштів на кредитну картку і їх фактичне витрачання, а тому вони підлягають стягненню.

Крім того, позивач просить стягнути проценти за користування позиченими коштами, з підстав встановлених актами законодавства, а саме статтею 625 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Між тим, в частині стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, суд виходить з наступного.

Згідно з наданою банком випискою по рахунку і розрахунку заборгованості, відсотки на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховані банком за період з 01.10.2019 року по 29.02.2020 року (152 дні)./а.с.14/

Сума 3 % річних розраховується судом в межах зазначеного періоду наступним чином: 45 542, 25 грн. х 3 % / 365 х 152 дні = 568,97 грн.

Отже, сума трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України складає 568 грн 97 коп.

На підставі ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Аналізуючи зібрані по справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та вважає за необхідним стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором в розмірі 46111 грн 22 коп, що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 45 542 грн 25 коп. та відсотків нарахованих згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 568 грн 97 коп.

Посилання відповідачки на те, що вона не використовувала кредитні кошти жодним доказом не підтвердженні (звернення до правоохоронних органів, щодо укладання договору від її імені іншою особою, або щодо видачі працівниками банку кредитної картки за укладеним з нею договором іншій особі, тощо). Натомість з виписки по рахунку за договором укладеним з нею вбачається, що вона з 2013 року активно користувалася кредитними коштами та декілька раз повністю погашала кредитну заборгованість, після чого знову використовувала кредитні кошти.

Крім того, суд не приймає до уваги заперечення відповідачки щодо того, що розмір тіла кредиту відповідно до наданого нею розрахунку заборгованості становить 14657 грн. 50 коп., оскільки цей розрахунок зроблений за період 01.05.2010 по 01.12.2014, а згідно з випискою по рахунку заборгованість за тілом кредиту в розмірі 45 542 грн 25 коп, яку просить стягнути банк, утворилася у зв`язку з використанням відповідачкою кредитних коштів у період з жовтня 2018 року. З цих же підстав суд не враховує й в цілому розрахунок заборгованості наданий відповідачкою.

Посилань відповідачки на те, що в анкеті-заяві не встановлено кредитний ліміт, суд до уваги не приймає, оскільки відповідачка ним скористалася та витратила кошти з кредитної картки але не повернула їх в добровільному порядку.

Щодо посилань відповідачки на ст. 257 ЦК України, тобто на строки позовної давності то суд вважає, що підстав для застосування строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотків нарахованих згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.10.2019 року по 29.02.2020 року немає з наступних підстав.

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 264 ЦК України строк позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, час, що минув до переривання, до нового строку не зараховується.

Як слідує із розрахунку заборгованості відповідачка сплачувала заборгованість за кредитним договором та останній платіж нею на виконання договору внесено 28.02.2019, після чого перестала виконувати свої зобов`язання за договором.

Тому, з врахуванням зазначених вище положень ЦК України, перебіг строку позовної давності починається 28.02.2019 і закінчується 28.02.2022, а банк звернувся до суду із позовом до відповідачки про стягнення заборгованості 29.10.2020 тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Доказів, які б спростовували, що відповідачкою 28.02.2019 на виконання зобов`язань було внесено платіж суду не надано.

При цьому, суд враховує посилання відповідачки на ст. 258 ЦК України, тобто щодо строку позовної давності, в частині вимог банку про стягнення неустойки (пені), однак в даному випадку суд не вирішує питання по застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року»). У зв`язку з недоведеністю позову в частині вимог банку про стягнення неустойки (пені), суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності, який відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено один рік.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідачки також слід стягнути судові витрати за сплату судового збору у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог в сумі 1337 грн. 90 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,81,89,133,141,263,265, ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530,553,554,610,611,1048,1049,1050,1054 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Акціонерного Товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства комерційний банк Приватбанк заборгованість за кредитним договором № б/н від 22 вересня 2011 року, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 45 542 грн 25 коп. та відсотків нарахованих згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 568 грн 97 коп., а всього 46111 грн 22 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк судові витрати за сплату судового збору в розмірі 1337 грн. 90 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - Акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк, юридична адреса м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду складене 29.03.2021.

Суддя: