КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/12943/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6569/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Пікуль А.А., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Миколаєць І.Ю., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою, -

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом на обґрунтування якого зазначив, що проживає в трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 з колишньою дружиною - ОСОБА_5 та донькою - ОСОБА_3 та онуком. З причини неприязних взаємовідношень, що склалися між ними, відповідачі та син позивача - ОСОБА_4 , використовуючи фізичну силу змусили позивача покинути кімнату площею 14.6 кв.м. в якій він проживав.

Перешкоджаючи вільному користуванню квартирою, відповідачі встановили в квартирі міжкімнатні металеві двері з замком, який постійно закритий, зачинили на замок комору, що заважає позивачу користуватись двома кімнатами, лоджією та коморою, які є загальними для користування всіх проживаючих. Своїми діями відповідачі позбавляють його права вільно користуватись всією квартирою, чим здійснюють моральний тиск та роблять нестерпні умови проживання у квартирі.

Врахувавши вищезазначене та посилаючись на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 64, 156 ЖК України, ст. 391 ЦК України, позивач просив усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом зобов`язання відповідачів зняти замки з міжкімнатних дверей та комори (а.с. 1-4).

Відповідачі та третя особа відзиву на позовну заяву до районного суду не подавали.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою задоволено. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 демонтувати замки з міжкімнатних дверей та кладової (а.с. 120-122).

Не погодившись з рішенням районного суду, 25 лютого 2021 року представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Ломанов Д.О. звернувся до суду з апеляційною скаргою. На обґрунтування скарги зазначив, що суд недостатньо дослідив матеріали справи та помилково виходив з того, що встановлення дверей та замків іншими користувачами квартири, підтверджується довідкою від 23.05.2019 року виданою ДОП Святошинського УП ГУНП у м. Києві Федорівим Ю.И., а також актом від 15.05.2019 року затвердженим начальником ЖЕД-4 Охайським І.Ю. Зазначав, що зазначені докази неможливо вважати належними та допустимими, оскільки такі не містять жодних фактичних даних, складені у відсутності відповідачів та викликають сумніви у їх достовірності, що свідчить про відсутність підстав задоволення позову. Інших доводів незаконності оскаржуваного рішення подана апеляційна скарга не містить (а.с. 126-133).

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Колісник А.І. подав відзив якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін (а.с. 151-154).

Від відповідачки ОСОБА_3 , третьої особи ОСОБА_4 апеляційні скарги на рішення районного суду не надходили.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Апелянт ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом була сповіщена під особистий підпис про що в матеріалах справи є її розписка. Позивач ОСОБА_2 був сповіщений врученням повідомлення його представнику - адвокату Колісник А.І. та на зазначений ним номер засобу зв`язку телефонограмою, що забезпечує фіксацію такого повідомлення (а.с. 140-149).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, що за ордером № 75913 серія Б від 22 лютого 1994 року ОСОБА_2 та членам його сім`ї: дружина ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 була надана трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 . Відповідно до технічного паспорту, вищевказана квартира складається: кімната 12.9 кв.м., кімната 18.4 кв.м., кімната 14.6 кв.м. з виходом на лоджію 1.8 кв.м., кухня 7.6 кв.м., вбиральня 1.1 кв.м., ванна кімната 2.2 кв.м., коридор 6.6 кв.м., комора 1.1. кв.м. (а.с. 5-6, 10).

За витягом з реєстру від 05 липня 2019 року вказана квартира не є приватизованою(а.с. 9).

Відповідно до довідки ДОП Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 23 травня 2019 року, складеної лейтенантом поліції Федорівим Ю.М., а також акту від 15 травня 2019 року затвердженого Начальником ЖЕД-4 Охайським І.Ю., заявник ОСОБА_2 фактично проживає в кімнаті площею 12.5 кв.м.(а.с. 7, 8).

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з частинами першою - третьою статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Радою Міністрів Української РСР.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з частиною 1 статті 65 ЖК Української РСР, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Позивач зазначив у позовній заяві і сторони цього не заперечували, що шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 розірваний. Крім того, в вищевказаній квартирі зареєстровано 5 осіб, позивач проживає в кімнаті площею 12.5 кв.м., а в інших кімнатах квартири проживають колишня дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_3 разом із онуком (а.с. 1-4).

Доводи позивача, що син ОСОБА_4 фактично в квартирі не проживає належними доказами не підтверджені.

Відповідно до довідки ДОП Святошинського УП ГУНП у м. Києві від 23 травня 2019 року, складеної лейтенантом поліції Федорівим Ю.М., а також акту від 15 травня 2019 року затвердженого Начальником ЖЕД-4 Охайським І.Ю., заявник ОСОБА_2 фактично проживає в кімнаті площею 12.5 кв.м. інші кімнати та комора зачинені (а.с. 7, 8).

При цьому сторони не заперечували, що кухня 7.6 кв.м., вбиральня 1.1 кв.м., ванна кімната 2.2 кв.м., коридор 6.6 кв.м. перебувають у спільному користуванні сторін.

Судом не було встановлено порядку користування вищевказаною квартирою.

Встановивши, що між сторонами та (або) судовим рішенням не було встановлено порядку користування вищевказаною квартирою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що встановлення замків на міжкімнатних дверях та коморі перешкоджає позивачеві реалізації його права користування вищевказаною квартирою.

Врахувавши вищенаведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання відповідачів демонтувати замки з міжкімнатних дверей кімнат, комори, якими фактично користуються відповідачі.

При цьому, таке судове рішення не перешкоджає сторонами, у випадку недосягнення згоди, звернутись до суду за визначенням порядку користування вищевказаною квартирою.

Інші доводів незаконності оскаржуваного рішення подана апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 15 квітня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

А.А. Пікуль

В.М. Ратнікова