Справа № 346/3263/19
Провадження № 22-ц/4808/420/21
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук І.В.,

секретаря Пацаган В.В.

з участю: представника Акціонерного товариства

Комерційний банк «ПриватБанк» - Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене головуючим суддею Веселовим В.М. 30 грудня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» пред`явило до ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 26 січня 2016 року. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що відповідач отримав кредит у розмірі 313 110 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Це підтверджується її підписом у анкеті-заяві. У зв`язку із невиконанням умов договору кредиту щодо повернення кредитних коштів, у відповідача станом на 28 травня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 514 787,98 грн, з яких: 311 341,95 грн заборгованість за кредитом, 203 446,03 грн заборгованість по процентах за користування кредитом. Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідач ОСОБА_1 відмовляється сплачувати вказану заборгованість, АТ КБ «ПриватБанк», керуючись правом вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості, просило стягнути з відповідача в судовому порядку на свою користь заборгованість у розмірі 311 341,95 грн, а також 4 670,13 грн судового збору.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 грудня 2020 року позов АТ КБ ПриватБанк задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ ПриватБанк 311 341,95 грн, а також 4 670,13 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права. Зокрема, вказує відповідач ОСОБА_1 , судом першої інстанції не враховано того, що у підписаній ним анкеті-заяві відсутні відомості про розмір кредитного ліміту, а долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості Банку не може бути належним і допустимим доказом надання йому кредитних коштів, оскільки нічим не підтверджується. Більш того, вказує апелянт, наданий розрахунок не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, який склав вказаний розрахунок. Також ОСОБА_1 зауважує, що представлена позивачем виписка з банківського рахунку за період з 26 січня 2016 року по 28 травня 2019 року не є первинним бухгалтерським документом, вона складена без його участі, не доводить існування відповідного його волевиявлення на укладення кредитного договору. Крім того, апелянт ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не представлено оригіналів кредитного (карткового) договору б/н від 26 січня 2016 року, виписки по особовому рахунку, що позбавляє суд встановити реальність існування договірних правовідносин за цим договором на умовах наведених позивачем у позовній заяві. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач АТ КБ ПриватБанк правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалося, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляло, що не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку.

В засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 не з`явився з невідомих причин, хоча про розгляд справи був належним чином повідомлений. Отже, є правові підстави для розгляду справи за його відсутності.

В засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник АТ КБ «ПриватБанк» - Рокетська С.В. доводи апеляційної скарги заперечила. Вказала, що долучена до матеріалів справи довідка про зміну умов кредитування (кредитного ліміту) та виписка по рахунках ОСОБА_1 підтверджують факт отримання ним кредитних коштів та існування договірних відносин з АТ КБ ПриватБанк. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, представника АТ КБ «ПриватБанк» - Рокетську С.В., перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ ПриватБанк, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 умов укладеного між сторонами кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, які фактично ним отримані та використані, у нього виникла заборгованість у розмірі 311 341,95 грн, яка підлягає стягненню. З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 26 січня 2016 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, на підставі якої ним отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.9). Даний факт в судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримав.

Своїм підписом у анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ ПриватБанк ОСОБА_1 підтвердив, що підписана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також те, що ознайомився і погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді.

З`ясовано, що впродовж 2017-2018 років ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 26 січня 2016 року було видано наступні кредитні картки: картка № НОМЕР_1 від 17 липня 2017 року зі строком дії до липня 2018 року та картка № НОМЕР_2 від 02 липня 2018 року з терміном дії до липня 2019 року (а.с. 87).

Із змісту долученої до матеріалів справи довідки АТ КБ ПриватБанк про зміну умов кредитування та обслуговування картки оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що 14 липня 2017 року ОСОБА_1 почала використовуватись кредитна картка № НОМЕР_1 , а з вересня 2017 року по серпень 2018 року розмір кредитного ліміту за кредитним договором б/н почав збільшуватися. Зокрема, з 19 серпня 2017 року кредитний ліміт збільшився до 45 000 грн, з 23 серпня 2017 року до 55 000 грн, з 16 листопада 2017 року до 195 500 грн, з 16 листопада до 300 000 грн, з 01 серпня 2018 року до 313 110 грн (а.с. 88).

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, у нього утворилась заборгованість, яка станом на 28 травня 2019 року склала 514 787,98 грн, з яких: 311 341,95 грн заборгованість за кредитом, 203 446,03 грн заборгованість по процентам за користування кредитом (6-8). Апеляційний суд зауважує, що розмір заявленої банком заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та відповідає умовам вказаного договору, тобто є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості. Іншого розрахунку заборгованості, який би спростовував визначену Банком заборгованість, відповідач ОСОБА_1 не представив.

Із змісту долучених Банком до матеріалів справи виписок за картковим рахунком ОСОБА_1 № НОМЕР_1 за кредитним договором б/н від 26 січня 2016 року вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав готівку у банкоматі, здійснював інші операції щодо купівлі товарів та послуг(а.с.77-85). Відомостей про те, що кредитною карткою користувалась інша особа, ОСОБА_1 суду не представив.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства, а також беручи до уваги представлені позивачем докази користування ОСОБА_1 кредитними коштами, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що є підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 311 341,95 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що розрахунок заборгованості Банку нічим не підтверджується, а тому не може бути належним і допустимим доказом надання йому кредитних коштів. Адже іншого розрахунку заборгованості, який би спростовував визначену Банком заборгованість, відповідач ОСОБА_1 не представив, судово-бухгалтерської експертизи з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором не проводилось, а тому підстави вважати даний розрахунок заборгованості неналежним - відсутні.

Не заслуговують уваги й посилання відповідача ОСОБА_1 про те, що виписка про рух коштів не є первинним бухгалтерським документом і не доводить існування відповідного його волевиявлення на укладення кредитного договору, оскільки виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Таким чином, ПриватБанк надав суду саме первісні бухгалтерські документи.

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відповідача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає.

Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381-384,389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 грудня 2020 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.