Провадження № 2/234/1501/21
05 квітня 2021 року місто Краматорськ
Краматорський міський суд Донецької області у складі:
головуючої судді Кравченко О.Ю.
секретар судового засідання Малушка С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
27 листопада 2021 року до Краматорського міського суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що він є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який є рідним братом позивача. За часи життя в квартирі, позивач брата фактично не бачив та з ним не спілкується, з 2001 року відповідач виїхав з квартири, куди саме, йому невідомо. Наміру приїхати та знятися з реєстраційного обліку відповідач не виявляє, в квартирі не мешкає з 2001 року та по теперішній час. Ці обставини змушують позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Як власник квартири він має намір скористатися своїм правом, а саме оформити субсидію або розпорядитись майном, продати, обміняти тощо. Особистих речей відповідача в квартирі не має, позивач одноособово сплачує комунальні послуги, несе інші витрати пов`язані з утриманням квартири, в квартирі мешкає його родина з неповнолітньою донькою, дружина не працює, він один є утримувачем сім`ї. Відповідач комунальні послуги не сплачує, не користується житлом за цільовим призначенням, добровільно знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою не бажає.
Просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .
Ухвалою суду від 15.12.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 28.01.2021 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та задовольнити позовні вимоги. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, повістками, клопотання про відкладення розгляду справи не надав. Відзив на позов також від відповідача не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, без участі сторін, так як про дату, час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Позивач ОСОБА_1 зареєстрований та мешкає за адресою АДРЕСА_1 . Разом з позивачем у вказаній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується довідками з місця реєстрації (а.с.10, 17).
Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 13 квітня 2020 року у справі №234/2519/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про припинення права власності на частку в майні, визнання права власності, визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки трьохкімнатної квартири з адресою АДРЕСА_3 загальною площею 62,1 кв.м., в тому числі житловою площею 37,9 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 119250 грн., на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 119250 грн. (а.с.8).
Зазначеним рішенням суду також встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2020 року, на підставі рішення суду від 13.04.2020 у справі №234/2519/20 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 2/3 частки квартири за адресою АДРЕСА_3 (а.с.9).
Таким чином, ОСОБА_1 на підставі вищезазначеного рішення суду набув право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
Як убачається з довідки про фактичне не мешкання від 05.11.2020 року №01-19/534, виданої Головою комітету мікрорайону №2 Тимофєєвою Г. на підставі заяви сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2001 року по теперішній час фактично не мешкає за адресою АДРЕСА_3 (а.с.11).
Позивач, посилаючись на те, що відповідач з 2001 року не мешкає у квартирі, а його реєстрація перешкоджає йому, як власнику квартири, користуватися та розпоряджатися своїм майном, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
У судовому засіданні встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 належала 1/3 частка квартири за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яку було припинено заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 13.04.2020 року (а.с.8).
Як зазначалося вище, відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Суд вважає, що позивачем не доведено, що відповідач не мешкає у спірній квартирі саме з 2001 року без поважних причин, а також втрати ним інтересу до житла, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не надано.
Надана позивачем на підтвердження обставин позову довідка про фактичне не мешкання від 05.11.2020 року №01-19/534, видана Головою комітету мікрорайону №2 Тимофєєвою Г., відповідно до якої громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 2001 року по теперішній час фактично не мешкає за адресою АДРЕСА_3 не є належним та достатнім доказом для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою, оскільки не підтверджує того факту, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин.
Доводи позивача щодо перешкоджання відповідачем його законному праву розпорядитися спірною квартирою (продати, обміняти, тощо), а також оформити субсидію суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються жодним доказом.
Захист права власника у цій справі в частині несплати відповідачем комунальних послуг, як зазначає позивач у позовній заяві, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є неспівмірним з правом відповідача на користування житлом. Враховуючи також те, що позивач вказані права можуть захистити іншим шляхом - вимогою щодо стягнення з відповідача відповідних сум комунальних послуг, сплачених за нього.
Враховуючи викладене, підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутні, тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст.10, 12,78-81, 141, 258-259, 263-265, 266, 280-283, 289 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд Донецької області (п.15.5 Перехідних положень ЦПК України) протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду виготовлений 12.04.2021 року.

Суддя Краматорського міського суду О. Ю. Кравченко