У Х В А Л А

14.04.2021 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі : головуючої судді Сенько Л.Ю.,

за участі секретаря Чернишової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жмеринка подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Сінгаєвської О.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання ним зобов`язань за рішенням суду,

в с т а н о в и в :

Головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Сінгаєвська О.М. за погодженням заступника начальника Управління начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Калинчуком С., звернулась до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з даним поданням, в якому просила тимчасово обмежити в.о. керівника ДП «Браїлівський сокоморсовий завод» Майданевичу Л.О. у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань за рішенням суду.

Подання мотивоване тим, що на виконанні відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) перебуває зведене виконавче провадження №34189572 про стягнення коштів з ДП «Браїлівський сокоморсовий завод», до складу якого входить 46 виконавчих проваджень, зокрема і виконавче провадження №63990342 щодо виконання судового наказу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області №2-н/130/158/2020 від 08.09.2020. Державним виконавцем вжито ряд дій щодо виконання відповідний судових рішень, але наразі заборгованість по них не погашена. Боржником не вжито жодних дій, спрямованих на виконання відповідних судових рішень, що стало підставою для звернення до суду.

Судом встановлено, що відповідно до облікової картки на зведене виконавче провадження №34189572, та постанов про відкриття виконавчого провадження відносно ДП «Браїлівський сокоморсовий завод», в період з 31.11.2007 по 24.12.2020 заведено 46 виконавчих проваджень про стягнення грошових коштів (а.с.4-7, 9-15).

Відповідно до безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань виконуючим обов`язки керівника Державного підприємства «Браїлівський сокоморсовий завод», ідентифікаційний код юридичної особи: 0375450, з 25.10.2017 є ОСОБА_1 (а.с.8).

Відповідно до акту державного виконавця від 29.12.2020 автотранспортних засобів на території ДП «Браїлівський сокоморсовий завод», яке розташоване в смт. Браїлів Жмеринського району Вінницької області по вул. Чайковського, 10 не виявлено (а.с.16).

Постановою серії ВП №63990342 від 30.12.2020 на готівкові кошти ДП «Браїлівський сокоморсовий завод», що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладеного арешту та/або стягнення на які заборонено законом та належать боржнику накладено арешт (а.с.17).

Постановою серії ВП №63990342 від 23.02.2021 на все майно ДП «Браїлівський сокоморсовий завод» накладено арешт (а.с.19).

Постановою серії ВП №63990342 від 23.02.2021 усе рухоме майно боржника ДП «Браїлівський сокоморсовий завод» оголошено в розшук (а.с.20).

Постановою серії ВП №63990342 від 17.03.2021 на кошти, які знаходяться в касі боржника ДП «Браїлівський сокоморсовий завод», або надходять до неї - накладено арешт (а.с.27).

Згідно виклику державного виконавця від 17.03.2021 керівника ДП «Браїлівський сокоморсовий завод» зобов`язано з`явитися до державного виконавця 01.04.2021 (а.с.28).

Відомості про виконання відповідного виклику суду не надані.

Дослідивши матеріали подання, вивчивши надані суду письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець в процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зазначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Згідно положень даного Закону громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору у передбачених законом випадках; якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Згідно до ч. 1, 3 ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Слід зауважити, що словосполучення «невиконання боржником судового рішення» означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом певного строку, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження (висновки Верховного Суду України, узагальнення судової практики щодо розгляду подань про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року).

Закон України від 21.01.1994 «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»(з подальшими змінами) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6 цього Закону, громадянинові України у випадку, якщо діють неврегульовані договірні зобов`язання, то до виконання зобов`язань або розв`язання спору може бути відмовлено у видачі паспорта для виїзду за кордон.

Отже, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Крім того, слід зауважити, що звернення державного виконавця до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України повинно бути як крайній захід, який застосовується до боржника, коли державним виконавцем вже виконані всі можливі дії щодо примусового виконання судового рішення, оскільки це веде до обмеження конституційного права громадянина на свободу пересування.

Таким чином, оскільки головним державним виконавцем Сінгаєвською О.М. не надано належних та об`єктивних доказів на підтвердження умисного ухилення керівником боржника від виконання зобов`язання, не зазначено дати народження особи до якої головний державний виконавець просить застосувати відповідне обмеження, його ідентифікаційний номер, що у разі задоволення відповідного подання може призвести до обмеження прав інших громадян, не надано доказів наявності у ОСОБА_1 паспорту громадянина України для виїзду за кордон, у суду не має правових підстав для задоволення подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України», ст. 33 Конституції України, ст. 441 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Хмельницький ) Сінгаєвської О.М. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України в.о. керівника ДП «Браїлівський сокоморсовий завод» Майданевича Леоніда Олександровича до виконання ним зобов`язань за рішенням суду - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя