Справа № 308/5030/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

26 березня 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

Головуючої судді - Бенца К.К.

при секретарі - Секереш О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до громадянина Індії Ансарі ОСОБА_2 про відшкодування завданої матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в особі уповноваженого представника - Гончаров В.В. звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до громадянина Індії Ансарі ОСОБА_2 про відшкодування завданої матеріальної шкоди

в розмірі 6 112,00 гривень, завданої внаслідок ДТП.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 05 грудня 2017 року о 16 год. 50 хв. в м. Ужгород на вул. Капушанська відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «VOLKSWAGEN Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням громадянина Індії Ансарі ОСОБА_2 та припаркованого транспортного засобу марки «PEUGEOT 4008» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 належний ОСОБА_1 , яка у даний час після одруження змінила прізвище на ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Позивач вказує, що дана дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення громадянином Індії Ансарі ОСОБА_2 правил дорожнього руху , за що постановою Ужгородського міськрайонного суду від 21.02.2018 року громадянина Індії Ансарі ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні ДТП та визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. ст. 124, 122-4 КУпАП. Серед іншого, судовим рішенням встановлено, що громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 після скоєння ДТП залишив місце пригоди до якої був причетний , чим порушив вимоги п. 2.10 а ПДР України.

Внаслідок даної пригоди власнику автомобіля марки «PEUGEOT 4008» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 завдано матеріальну шкоду в сумі 6112,00 грн.

Позивачем за власний рахунок було відремонтовано пошкоджений відповідачем транспортний засіб, що стверджується актом виконаних робіт від 05.02.2018 року № 9 . Обсяги проведених ремонтних робіт виконавцем здійснено у відповідності до тих пошкоджень, які були заподіяні у результаті вищевказаного ДТП. Понесення позивачем витрат підтверджується розрахунковою квитанцією від 05.02.2018р. №420859 на суму 6112,00 грн.

Оскільки позивачу завдано матеріального збитку внаслідок пошкодження транспортного засобу марки «PEUGEOT 4008» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , а водій автомобіля марки «VOLKSWAGEN Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - громадянин Індії ОСОБА_6 визнаний винним у скоєнні ДТП, в добровільному порядку відповідач громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 завдану шкоду не відшкодував, з посиланням на викладене, а також на норми ст.ст. 1166,1187 ЦК України, просить суд ухвалити рішення яким стягнути з громадянина Індії Ансарі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 6112,00 грн. та судові витрати, а саме 840,80 грн. (вісімсот сорок грн 80 коп.) судового збору та 3 000,00 грн (три тисячі грн 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

В судове засідання представник позивача не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Надав суду клопотання, відповідно до якого позовну заяву підтримує, просить її задовольнити та розглянути справу у його відсутності. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує.

Відповідач громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово був повідомлений у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, відзив до суду не надходив.

Відповідач Індії Ансарі ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується зворотніми повідомленнями про вручення поштового відправлення за № 362 та даними відстеження з сайту «Укрпошти» про вручення рекомендованого повідомлення за № 955.

Зважаючи на викладене, суд розглянув справу у відсутності відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, докази поважності причин неявки не надав, мав можливість подати відзив на позовну заяву, проте не скористався наданим йому процессуальним правом.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

07.12.2020 року та 26.03.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про проведення судового засідання без участі позивача та його представника.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. від 02.06.2020 року задоволено заяву про забезпечення позову.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. від 04.09.2020 року відкрито провадження по справі за № 308/5030/20.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги, правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або , крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Як встановлено судом, 05 грудня 2017 року о 16 год. 50 хв. в м. Ужгород на вул. Капушанська відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «VOLKSWAGEN Passat», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням громадянина Індії Ансарі ОСОБА_2 та припаркованого транспортного засобу марки «PEUGEOT 4008» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 належний ОСОБА_1 , яка у даний час після одруження змінила прізвище на ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Після чого громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 у порушення вимог п. 2.10а ПДР, будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди залишив місце події.

Вищевказане ДТП, як стверджує позивач, призвело до завдання транспортному засобу марки «PEUGEOT 4008», реєстр, н/з НОМЕР_2 , належному ОСОБА_1 значних механічних пошкоджень.

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки «PEUGEOT 4008» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , належить ОСОБА_1 (а.с.4).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 , після одруження змінила прізвище на ОСОБА_1 .

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.02.2018р. у справі № 308/315/18 відповідача громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ст.ст. 122-4, 124 КУпАП, а саме в тому, що 05.12.2017 року о 16 год. 50 хв. у м. Ужгороді по вул. Капушанська, 24, водій громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «VOLKSWAGEN Passat», реєстр, н/з НОМЕР_1 рухаючись заднім ходом не дотримався бокового інтервалу в результаті чого скоїв наїзд на припаркований транспортний засіб марки «PEUGEOT 4008», реєстр, н/з НОМЕР_2 . В наслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Ставши часником ДТП громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 покинув місце події.

Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На підставі наведеного, суд вважає, що вина відповідача громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 у вчиненні 05.12.2017 року дорожньо-транспортної пригоди встановлена та повністю доведена судовим рішенням і в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України доведення не потребує.

Згідно акту виконаних робіт від 05.02.2018 року № 9 ФОП ОСОБА_8 вартість робіт по ремонту автомобіля марки «PEUGEOT 4008», реєстр, н/з НОМЕР_2 становить 6112,00 гривень.( а.с.11)

Відповідно до розрахункової квитанції ААБФ № 420859 від 05.02.2018 року ОСОБА_9 , оплачено вартість по ремонту автомобіля марки «Пежо» д.н.з. НОМЕР_2 в сумі 6112,00 гривень.

Доказів того що цивільно-правова відповідальність водія громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована суду не надано.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Між сторонами виникли правовідносини щодо відшкодування завданих збитків .

Предметом доказування є вчинення відповідачем певних дій, які призвели до заподіяння позивачу матеріальної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як передбачено п.1 ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ч.1 ст.1166 ЦК - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, відповідач, як особа, яка своїми протиправними діями завдала шкоди позивачу, зобов`язаний відшкодувати завдану ним шкоду у повному розмірі, якщо не доведе, що шкоду завдано не з його вини.

У даному випадку судовим рішенням (постановою про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. ст.124,122-4 КУпАП) встановлено вину відповідача в ДТП , і відповідно, заподіяння шкоди майну позивача внаслідок неправомірних (винних) дій. Таким чином, відповідач є відповідальним за шкоду, завдану його протиправними діями. Підстав для звільнення відповідача від відповідальності у даному випадку нема.

Пунктом 1 ч.1 ст.1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з виниіншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідачем не доведено факт того, що шкоду транспортному засобу марки «Пежо» д.н.з. НОМЕР_2 було завдано внаслідок непереборної сили або умислу його водія.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між такими діями і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду) лише у випадку , якщо він доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Натомість обов`язок доказувати відсутність підстав для покладення відповідальності по відшкодуванню шкоди закон покладає на її завдавача.

З наданих суду доказів встановлено факт ДТП і пошкодження майна позивача (автомобіля);

встановлено належність пошкодженого майна позивачу, який є власником майна;

встановлено, що заподіювачем шкоди (особою, що пошкодила майно позивача) є водій автомобіля громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 , який керував автомобілем марки «VOLKSWAGEN Passat», реєстр, н/з НОМЕР_1 , - внаслідок зіткнення з яким пошкоджено автомобіль, належний позивачу;

в судовому порядку встановлено вину водія громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 в даній ДТП (протиправність його дій) і відповідно його вину (протиправність) в заподіянні матеріальної шкоди позивачу.

Розмір шкоди встановлений належними доказами, відповідачем не оспорений.

Таким чином, за приписами п.1 ч.1 ст.1188 ЦК та ч.1 ст.1166 ЦК України , сукупність яких має застосовуватись до спірних правовідносин, що виникли з заподіяння шкоди між двома джерелами підвищеної небезпеки, - у позивача виникло право вимагати від відповідача відшкодування завданої шкоди.

Судом встановлено що на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, принаймні відповідач не довів протилежного, не подав відзиву на позов, в якому висловив би свою незгоду з розміром заподіяної шкоди, не оспорив надані позивачем докази на підтвердження дійсного розміру завданої шкоди (вартості відновлювального ремонту) і не надав інших доказів, які б свідчили про недійсність наданого звіту чи його недостовірність.

Розмір шкоди визначається за дійсною вартістю відновлювального ремонту, і якщо для його проведення необхідна заміна певних деталей, які відновити у інший спосіб неможливо чи недоцільно чи які не можуть бути відремонтовані, - то потерпілий має право і на відшкодування таких витрат (без урахування зносу окремих деталей), що в цілому відповідає принципу повного відшкодування і захисту прав власника пошкодженої речі.

Відповідач не довів, що вартість ремонту завищена або що до ремонту включено пошкодження, не пов`язані з ДТП, або що до ремонту включено зайві роботи , матеріали та деталі, чи що їх вартість та обсяг завищую дійсне.

Оскільки володільцем джерела підвищеної небезпеки і безпосереднім заподіювачем шкоди був водій громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 , а відтак зобов`язання по відшкодуванню завданої позивачу шкоди виникло безпосередньо у нього як у заподіювача шкоди і володільця джерела підвищеної небезпеки на час ДТП, в якій заподіяно шкоду.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає вартість відновлювального ремонту КТЗ, що становить - 6112,00грн.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище.

Позивач поніс судові витрати у вигляді сплаченого за подання позовної заяви судового збору 840,80грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача судові витрати, понесені позивачем у зв`язку наданням правничої допомоги на суму 3000,00 грн.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судовихвитрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються -згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних дока-зів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат -учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу міжсторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіре-ності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі ( наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Згідно з ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правовоїдопомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансо-вий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Будь-яких доказів на підтвердження не співмірності витрат позивача на правничу допомогу відповідач суду не надавав, клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не заявляв.

У зв`язку з відсутністю відповідної заяви судом не здійснюється перевірка співмірності заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу.

Представником позивача подано до суду : договір про надання правничої допомоги № 10/с від 22.05.2018 року, розрахунок вартості правової допомоги від 22.05.2018 року відповідно до якого загальна вартість правової допомоги становить 3000 ,00 грн. та надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 04 від 22.05.2018 року відповідно до якого ОСОБА_1 сплачено 3000 грн. адвокату Гончаров В.В. за надання правничої допомоги згідно з договором від 22.05.2018 № 10/с.

Оскільки позивачем надано до суду належні докази про надання та розрахунок вартості правової допомоги, відтак вимога позивача про відшкодування понесених витрат на правничу допомогу підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.1166, 1167, 1188, 1192, 22 ЦК України , ст.ст.77, 81, 259, 263-265, 268 , 280-284 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до громадянина Індії Ансарі ОСОБА_2 про відшкодування завданої матеріальної шкоди - задовольнити.

Стягнути з громадянина Індії Ансарі ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) завдану майнову шкоду в розмірі 6112,00 грн. (шість тисяч сто дванадцять гривень 00 коп.).

Стягнути з громадянина Індії Ансарі ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір в розмірі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень, 80 коп.) та 3000,00 грн. (три тисячі гривень, 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 )

Відповідач: громадянин Індії Ансарі ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 )

Дата складання повного тексту рішення суду з врахуванням вихідних днів та днів перебування судді у відпустці - 06.04.2021 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца