Справа №489/4782/18
Провадження №2/489/35/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань - Бодюл А.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , треті особи - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення з житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати та витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить спірний житловий будинок на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. На теперішній час у вказаному будинку зареєстровані та мешкають її батько ОСОБА_8 , її брат ОСОБА_9 та відповідачі. Відповідачі створюють нестерпні умови для спільного проживання і перешкоджають їй у розпорядженні своїм майном. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зайняли весь будинок виселивши її батька та брата в тимчасову будівлю, яка не пристосована для нормального мешкання. ОСОБА_6 у будинку хоч і не зареєстрований, проте не мешкає, лише з`являється періодично. Вона має бажання продати свій будинок, але не має можливості, в добровільному порядку відповідачі відмовляються звільняти приміщення, навіть не пускають її в будинок. Не маючи можливості жити нормальним життям її батько звертався до виконавчого комітету ММР з проханням його оформити у будинок інтернат. Проте, йому було відмовлено у зв`язку з тим, що ц нього є працездатна донька, тобто вона, яка має у власності житловий будинок.

Від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачі просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Посилаючись на те, що спірний будинок належав на праві спільної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , в якому вони проживали зі своїм сином ОСОБА_12 та донькою ОСОБА_13 . Потім, після одруження відповідача ОСОБА_4 з ОСОБА_9 вона заселилася у спірний будинок. В 1986 році, у зв`язку з поділом майна, ОСОБА_8 належну йому частку подарував ОСОБА_9 , а частку, що належала ОСОБА_11 , ОСОБА_9 з дружиною ОСОБА_4 купили, сплативши 13000 рублів, що підтверджується розпискою від 24.07.1986 року. Із сплачених за будинок коштів, 8000 рублів були особистими коштами ОСОБА_4 , які зберігалися на вкладі у банку. ОСОБА_4 оформила договір дарування на ОСОБА_9 , посилаючись на те, що так дешевше. Після отримання грошей ОСОБА_4 з ОСОБА_14 виїхали з будинку та більше до спірного будинку не з`являлися і не проживали в ньому. За період проживання у будинку ними витрачено значні кошти на його покращення, отримано дозвіл на проведення робіт по газифікації, придбано усе газове обладнання, проведено каналізацію та виведено воду до будинку, збудована прибудова до будинку, в якій встановлено сантехнічне обладнання. Також протягом всього часу проживання сплачено комунальні послуги та здійснювалася оплата за землю. Про укладення договору дарування ОСОБА_9 спірного житлового будинку з ОСОБА_4 в 2008 році, їм нічого не відомо. Даний договір є фіктивним і укладеним під впливом ОСОБА_1 , так як намір відчужувати будинок у ОСОБА_9 не було. ОСОБА_11 після оформлення договору дарування не з`являлася у будинку, це цікавилася його утриманням. Крім того, в договорі дарування вказано невірну технічну характеристику будинку. Недостовірною є також інформація вказана у договорі, що на момент укладення договору малолітні та неповнолітні особи там не проживають та не мають право користування будинком, в той час як у будинку проживала разом з матір`ю ОСОБА_5 , яка була неповнолітньою та набула права користування житлом. Позивачка не піклувалася про будинок, не утримувала його. Маючи намір заволодіти будинком ввела в оману свого брата ОСОБА_9 , умовила його відмовитися від спадщини після смерті матері, обіцяючи при цьому повернути йому будинок на його вимогу.

Від представника позивача надійшло заперечення на відзив, відповідно до якого представник позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. твердження відповідачів про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_9 купили у ОСОБА_11 належну їй частку будинку за 13000 рублів, з виплачених за будинок 8000 рублів були особисто грошима ОСОБА_4 , не відповідають дійсності. ОСОБА_8 та ОСОБА_11 подарували ОСОБА_9 житловий будинок АДРЕСА_1 . Ні про який договір купівлі - продажу мова не йшлася. 09 вересня 2008 року ОСОБА_9 подарував спірний будинок ОСОБА_11 .. Після смерті ОСОБА_11 свідоцтво про право власні на будинок отримала позивачка. Тобто з 1986 року відповідачка не робила ніяких дій для оформлення на себе права власності на будинок. Відповідачем документально не підтвердженні твердження щодо перерахування грошових коштів на рахунок ОСОБА_11 . Надана відповідачем розписка не може бути як доказ, оскільки незрозуміло кому вона видана, за яку частину і якого будинку. Твердження відповідача щодо підведення до дому водопостачання не відповідає дійсності, оскільки станом на 23.12.1986 року була колонка. Твердження відповідача щодо поліпшення житлового будинку не має жодного значення до предмету спору.

Від третьої особи ОСОБА_9 надійшли пояснення по справі. Відповідно до яких позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Зазначає, що викладені в позові обставини не відповідають дійсності. ОСОБА_1 ніяких перешкод у користуванні будинком відповідачі не створюють, так як у будинку позивач не проживала та не проживає з 1986 року, і цей будинок, не зважаючи на наявність у позивача свідоцтва про право на спадщину, їй не належить. В 1986 році, у зв`язку з поділом майна, ОСОБА_8 належну йому частку подарував йому, а частку, що належала ОСОБА_11 , він з дружиною ОСОБА_4 купили, сплативши 13000 рублів, що підтверджується розпискою від 24.07.1986 року. Із сплачених за будинок коштів, 8000 рублів були особистими коштами ОСОБА_4 , які зберігалися на вкладі у банку. ОСОБА_4 оформила договір дарування на нього за згодою його дружини. Після отримання грошей ОСОБА_4 з ОСОБА_14 виїхали з будинку та більше до спірного будинку не з`являлися і не проживали в ньому. За період проживання у будинку мною та відповідачкою ОСОБА_4 витрачено значні кошти на його покращення та внутрішнє перепланування. Про укладення мною договору дарування спірного житлового будинку з ОСОБА_4 в 2008 році, зазначає, що даний договір є фіктивним, так як фактично він його не відчужував та не передавав матері. Є недійсною також і відмова від спадщини, що відкрилася після смерті матері, оскільки, позивачка скориставшись тим, що він розірвав шлюб з ОСОБА_4 , обманним шляхом отримала від нього відмову від прийняття спадщини, пообіцявши повернути йому будинок.

Від відповідачів надійшли доповнення на відзив, відповідно до яких просять відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі. Зазначають, що сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сімї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручання у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. На час укладання договору дарування житлового будинку між ОСОБА_9 та його матір`ю ОСОБА_11 , останній було достеменно відомо про наявність і кількість зареєстрованих в даному будинку осіб, ті обставини, що вони там постійно проживають. А більше того, саме майно вона у дар не прийняла, навіть не отримала ключі від нього, фактично там не проживала та не була зареєстрована. Дані обставини свідчать про недобросовісність договору дарування від 09.09.2008 року, а отже такий договір не може створювати правових наслідків для відповідачів, навіть за умови зміни власника спірного майна.

Ухвалою суду від 12.09.2018, вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі, призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження та залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Ухвалою суду від 12.02.2019, витребувано докази по справі з Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області.

Ухвалою суду від 27.03.2019, прийнято справу до провадження та призначено справу у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 08.08.2019, відкладено розгляд цивільної справи у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 16.01.2020, забезпечено позов та заборонено Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради здійснювати реєстрацію будь-яких осіб за адресою: будинок АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 31.03.2020, закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті та витребувано докази.

Ухвалою суду від 10.11.2020, залучену третю особу, яка не заявляє самостійних вимог.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини.

Раніше житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_8 та ОСОБА_11 на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою від 12.02.1958 року за № 1-1189, рішення народного суду Ленінського району м. Миколаєва від 03.08.1983 року, Рішенням народного суду Ленінського району м. Миколаєва від 19.11.1984 року, зареєстрованого в реєстрованого в ММБТІ від 21.11.1961 року.

23 грудня 1986 року ОСОБА_8 та ОСОБА_11 подарували, а ОСОБА_9 прийняв в дар належний ОСОБА_11 та ОСОБА_8 цілий житловий будинок з усіма надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , свідченням чого є Договір від 23.12.1986 року, посвідчений старшим державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Барсковою Л.Е. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-5244.

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_9 стверджують, що Ѕ частки, яка належала ОСОБА_11 вони купили за 13000 рублів, 8000 рублів, який належали особисто ОСОБА_4 , а 5000 рублів, були спільними коштами ОСОБА_9 і ОСОБА_4 . За отримані грошові кошти ОСОБА_11 придбала квартиру АДРЕСА_3 :

На підтвердження зазначеного суду надано розписку ОСОБА_11 від 24.07.1986 року, відповідно до якої ОСОБА_11 отримала грошові кошти до оформлення Ѕ частки будинку та автомашини у сумі 13000 рублів; свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру від 17.08.1998 року, відповідно до якого ОСОБА_11 належить квартира АДРЕСА_3 (а.с. 77, 78).

Судом дані докази не беруться до уваги, оскільки з даної розписки незрозуміло, від кого саме отримано кошти у сумі 13000 рублів ОСОБА_11 , за яку саме Ѕ частку будинку (не зазначено адреси) та автомобіль, а також не зазначено власника частки будинку. Щодо свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру від 17.08.1998 року, то даний доказ немає відношення до дійсної справи, оскільки особа не позбавлена можливості на придбання будь-якого майна взагалі, доказів на підтвердження того, що зазначена квартира придбана саме за кошти, які відповідачем та третьою особою сплачені саме за Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1 суду не надано.

ОСОБА_4 та ОСОБА_9 зазначають, що за період проживання у спірному житловому будинку витрачено значні кошти на його покращення та внутрішнє перепланування, на підтвердження зазначеного суду надано згоду № 289 від 03.03.1993 року на проведення земляних робіт щодо проведення газопроводу; свідоцтво про добровільне страхування майна серії 00025 № 260395 від 25.03.1995 року; квитанції про сплату земельного податку з фізичних осіб (а.с. 81-83).

Судом дані докази не беруться до уваги, оскільки спору щодо компенсації чи визнання поліпшення житлових умов сторонами не заявлялися, а тому дані докази не стосуються дійсної справи.

09 вересня 2008 року ОСОБА_9 передав у власність безоплатно, а ОСОБА_11 прийняла житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , свідченням чого є Договір дарування від 09.09.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Войтовською Ж.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 2417.

Згідно довідки Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 13.04.2020 року за вих. № 813, з матеріалів реєстраційної справи БТІ за адресою: АДРЕСА_4 , станом на 28.12.12 право власності зареєстровано за: ОСОБА_11 в цілому на підставі договору дарування від 09.09.2008, посвідченого приватним нотаріусом Войтовською Ж.В., зареєстрованого в БТІ 21.10.2008.

Згідно ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_9 стверджують, що даний договір дарування є фіктивним, оскільки фактично вони придбали частку житлового будинку за 13000 рублів. Проте, доказів на визнання зазначеного договору недійсним, суду не надано.

Крім того, відповідачі зазначають, що в договорі дарування від 09.09.2008 року, вказано невірну технічну характеристику будинку. Зазначають, що недостовірною є також інформація вказана у договорі, що на момент укладення договору малолітні та неповнолітні особи там не проживають та не мають право користування будинком, в той час як у будинку проживала разом з матір`ю ОСОБА_5 , яка була неповнолітньою та набула права користування житлом.

На підтвердження зазначеного, суду надано: - технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_4 , квартал 960 від 06.12.1985 року, відповідно до якого зазначений житловий будинок складався з: літ. А - житловий будинок; літ. а - сіни; літ. Б - літня кухня; літ. Бпд. - погріб з шиєю; літ. В - вбиральня; № 3,4,5,2,6 - огорожа; № 7 - ворота; І - замощення; № 8 - водяна колонка; літ Г - гараж; - технічний паспорт на житловий будинок по АДРЕСА_4 , від 05.12.2018 року, відповідно до якого зазначений житловий будинок складається з: літ. А1- житловий будинок; літ. Б - літня кухня - сарай; літ. Бпд, підвал - погріб; літ. В - вбиральня; літ. Г - гараж; літ Ж2- душ; літ. З - душ; № 2,5,6,7 - огорожа; №8,І - споруди.

Згідно довідки Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації б/н, станом на 05.12.2018 року, на земельній ділянці по АДРЕСА_4 , знаходяться: літ. А1- житловий будинок; літ. Б - літня кухня - сарай; літ. Бпд, підвал - погріб; літ. В - вбиральня; літ. Г - гараж; літ Ж2- душ; літ. З - душ; № 2,5,6,7 - огорожа; №8,І - споруди. Житловий будинок літ. А1 - житлова площа збільшена на 12,6 кв. м., загальна площа збільшена на 0,5 кв. м. за рахунок внутрішнього перепланування; душ літ. Ж2 - не належить до самочинного будівництва, згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджено наказом Держбуду України від 24.05.2001 року № 127.

Відповідно до довідки з КП ММР «Південь» житлово-експлуатаційної контори № 10 від 13.07.2015 року за вих. № 2267, за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровані: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 .

Проте, суду не надано доказів на підтвердження того, що на час укладання договору дарування від 09.09.2008 року в спірному житловому будинку були зареєстровані неповнолітні чи малолітні діти.

Згідно довідки Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 30 ММР від 04.12.2018 року за вих. № 217/02-21, ОСОБА_15 навчалася з 2007 року по 2018 рік в Миколаївській ЗОШ І-ІІІ ступенів № 30 та проживала за адресою: АДРЕСА_4 (про що свідчать записи в класному журналі на сторінці «Загальні відомості про учнів»).

Даний доказ судом не береться до уваги, оскільки дана довідка не підтверджує те, що ОСОБА_15 була зареєстрована у спірному житловому будинку на момент укладення договору дарування від 09.09.2008 року.

Також, відповідачі посилаються, що 09.09.2005 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування згідно якого ОСОБА_16 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар ѕ частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15.01.2008 року за позовом ОСОБА_16 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та за зустрічними позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_16 про усунення перешкод в користуванні, виселення, передача домової книги, розірвання договору за надання комунальних послуг, відповідно до заявлених вимог за первісним позовом задоволено, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Проте надані докази суд не може взяти до уваги оскільки, правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_16 , не стосуються предмету доказування у даній справі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Після смерті ОСОБА_11 . Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області звернулися ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини та ОСОБА_9 із заявою про відмову в прийняті спадщини на користь ОСОБА_1 .

23 червня 2015 року державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Фоменко С.П. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.06.2015 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 06.02.2019 року, житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.06.2015 року.

Позивач зазначає, що у неї немає доступу до спірного житлового будинку, оскільки відповідачі чинять перешкоди у користуванні та розпорядженні її майном та несприятливі умови для спільного проживання їх і її батька у зазначеному будинку. Позивач разом із батьком не одноразово зверталися до правоохоронних органів про те, що відповідачі чинять перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1 .

Судом досліджені матеріали перевірки за фактом звернення ОСОБА_1 ЖЕО №10792 від 17.05.2018, №6136 від 21.05.2015 та матеріали кримінального провадження №0003255 за фактом кримінальних правопорушень передбачених ст. 125 ч. 1 КК України.

Згідно висновку СВ Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області лейтенанта міліції Тертиці Б.В. від 26.05.2015 року, розглянувши заяву ОСОБА_1 , ним було проведено перевірку, в ході якої було встановлено, що в 1962 році батьки позивача побудували вищевказаний житловий будинок. На теперішній час в вищевказаному житловому будинку проживають родичі позивача ОСОБА_9 і його дружина ОСОБА_4 , які перешкоджають в користуванні будинком, та не пускають ОСОБА_1 до будинку, оскільки вона не зареєстрована у ньому. Проте на вказане звернення їй було повідомлено, що відсутній склад протиправних дій відносно позивача та відносини, що склались між сторонами мають ознаки цивільно-правових та можуть бути вирішені у судовому порядку.

17 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області з заявою про прийняття мір відносно ОСОБА_4 , яка не впускає її до будинку.

Інгульським відділом поліції Головним управлінням Національної поліції України в Миколаївської області від 01.06.2018 року за № 9330/51-2018, надано відповідь ОСОБА_1 , відповідно до якого, відносини, які склалися між нею та ОСОБА_4 відносяться до цивільно-правових відносин.

Позивач зазначає, що відповідачі виселили її батька ОСОБА_8 в тимчасову будівлю, яка не пристосована для нормального мешкання, та у зв`язку з чим він звертався до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради з питанням про влаштування його до будинку - інтернату.

Відповідно до листа Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 01.11.2017 року за вих. № 1-5584/іт, ОСОБА_8 повідомлено про те, що будинку - інтернату на державне утримання приймаються особи похилого віку, які досягли пенсійного віку та інваліди І-ІІ групи, які за станом здоров`я потребують стороннього догляду та які не мають працездатних родичів, зобов`язаних їх утримувати за законом. Враховуючи те, що донька ОСОБА_8 є працездатного віку, має у власності житло, та зобов`язана піклуватися про батька, оформлення до будинку - інтернату можливе тільки за умови стовідсоткового відшкодування витрат на утримання.

Згідно висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21.02.2019 за вих. № 591/02.02.01-22/22/14/19, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає недоцільним виселення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без надання іншого житлового приміщення та усунення перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 .

У судовому засідання були допитані свідки.

Свідки ОСОБА_17 і ОСОБА_18 пояснили, що ОСОБА_4 знають особисто, вона багато часу проживає у спірному будинку. Вселилась вона до будинку разом зі своїм чоловіком ОСОБА_19 та з дітьми. ОСОБА_20 перебудувала будинок, провела до нього газ, проводила ремонтні роботи. Зазначили, що ОСОБА_21 не проживала у спірному будинку, так як їй за нього дала кошти ОСОБА_20 , особисто факт передачі коштів чи укладання договору купівлі-продажу вони не бачили.

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17постанови N 2 від 12.04.85 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

У судовому засіданні встановлено, що відповідачі дійсно не пускають позивачку до спірного будинку, який є її власністю, створюють перешкоди у користуванні та розпорядженні її власністю.

Твердження представника відповідача щодо наявності у ОСОБА_4 права на частку у будинку, передачу коштів в рахунок купівлі будинку не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки не надано жодного належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження цих фактів.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Дослідженими у справі доказами доведено, що відповідачі зайняли жиле приміщення, систематично порушують правила співжиття в належному останній будинку. Характер цих порушень свідчить про неможливість їх спільного проживання з позивачем. Звернення до правоохоронних органів не змінили їх протиправної поведінки, поведінка відповідачів позбавляє позивача права володіння, користування і розпорядження своїм майном, через що ці права підлягають захисту шляхом виселення відповідачів з житлового будинку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

А отже обов`язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім`ю, тобто в даному випадку батьків.

Відтак суд не приймає до уваги Висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визнання малолітньої особи такою, що втратила право користування квартирою, оскільки це порушує права власника житла на вільне розпорядження, користування та володіння своїм майном за таких умов.

Згідно із частиною 2 статті 18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення.

При цьому судом враховано, що у відповідності до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_22 була зареєстрована у спірному будинку за заявою батька, при цьому фактично батьки разом з дитиною проживають за місцем реєстрації матері ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_6 .

Тобто малолітня ОСОБА_7 , зареєстрована у спірному будинку як за місцем проживання свого батька матері ОСОБА_23 , а значить її право користування житловим приміщенням є похідним від права батька. При вирішенні спору в цій частині позовних вимог суд бере до уваги наявність у матері малолітньої дитини житла в якому вона зареєстрована та фактично проживає.

Таким чином, встановлені фактичні обставини справи свідчать про підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів витрати на правничу допомогу, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 3 ,4 ,5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження судових витрат, суду надані: договір про надання правової допомоги; ордер серії МК № 93250 від 31.07.2018 року; витяг з Єдиного реєстру адвокатів України; копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльності № 359 від 02.03.2005 року; квитанція до прибуткового касового ордеру № 155 від 17.05.2018 року.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно сягнути витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн.. Вказана сума є достатньою для відшкодування судових витрат, з врахуванням складності справи та часу на її підготовку та проведення, обсягу робіт, виконаних адвокатом.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп..

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 , треті особи - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., з кожного по 234 грн. 93 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. 00 коп., з кожного по 2333 грн. 33 коп.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , номер та серія паспорта НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_7 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_23 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Третя особа: Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради , місце знаходження: м. Миколаїв, прос. Богоявленський, 1.

Третя особа: ОСОБА_8 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_9 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_10 , проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «12» квітня 2021 року.