Справа № 165/904/21
Провадження № 2/156/250/21
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

19 квітня 2021 року смт Іваничі

Суддя Іваничівського районного суду Волинської області Малюшевська І. Є., вирішуючи питання про прийняття до розгляду позовної заяви та відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Нововолинського міського голови Карпуса Бориса Сергійовича, виконавчого комітету Нововолинської міської ради, Комунального некомерційного підприємства "Нововолинська центральна міська лікарня" про визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету про звільнення, визнання незаконним розпорядження Нововолинського міського голови про звільнення і його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

18 березня 2021 року року позивач звернувся до Нововолинського міського суду Волинської області з позовом до Нововолинського міського голови Карпуса Бориса Сергійовича, виконавчого комітету Нововолинської міської ради, Комунального некомерційного підприємства "Нововолинська центральна міська лікарня" про визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету про звільнення, визнання незаконним розпорядження Нововолинського міського голови про звільнення і його скасування , поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди.

18.03.2021 року було проведено автоматизований розподіл даної судової справи та визначено головуючого суддю Ушакова М.М. Ухвалою від 19.03.2021 року заяву про самовідвід суді Ушакова М.М. задоволено, справу передано для розгляду іншого судді Нововолинського міського суду Волинської області.

За результатами повторного автоматизованого розподілу 19.03.2021 року суддю Ференс-Піжук О.Р. виключено з авторозподілу справи зайнята згідно табелю (відпустка 14 і більше днів), суддю Василюка А.В. також виключено зайнятий згідно табелю (хвороба).

Оскільки, після задоволення самовідводів суддів неможливо утворити новий склад суду для розгляду цивільної справа № 165/904/21 за позовом ОСОБА_1 до Нововолинського міського голови Карпуса Бориса Сергійовича, виконавчого комітету Нововолинської міської ради, Комунального некомерційного підприємства "Нововолинська центральна міська лікарня" про визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету про звільнення, визнання незаконним розпорядження Нововолинського міського голови про звільнення і його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди, то розпорядженням в.о. голови Нововолинського міського суду Волинської області Ушакова М.М. від 19.03.2021 року дану цивільну справу передано на розгляд Іваничівського районного суду Волинської області як найбільш територіально наближеного до Нововолинського міського суду Волинської області.

30.03.2021 року дана цивільна справа надійшла до Іваничівського районного суду Волинської області. Протоколом автоматизованого розподілу головуючим суддею у справі визначено Малюшевську І.Є.

Ухвалою від 05.04.2021 року позовну заяву позивача залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позовної заяви - десять днів з дня вручення ухвали, оскільки, у порушення вимог ст. 175 ЦПК України у позовній заяві не вказано: позивачем не зазначено його ж номерів засобів зв`язку, офіційної електронної адреси чи адреси електронної пошти; не зазначено ціни позову, а також відсутній обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються, зокрема щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Додатки, додані заявником до позову, не засвідченені у встановленому законом порядку. Разом з тим, до позовної заяви було додано неналежної якості фотокопію довідки про доходи позивача. Окрім того, позивачем не сплачено судовий збір, що справляється за подання заяв даної категорії.

13.04.2021 року від позивача ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали суду від 05.04.2021 року надійшло клопотання щодо усунення недоліків, у якому викладена думка позивача з приводу ували суду про залишення його позовної заяви без руху, та згідно якого позивачем надано 4 (чотири) примірники додатків до позовної заяви з усунутими недоліками та клопотання про відстрочення судового збору до ухвалення судового рішення.

Вивчивши подану позивачем позовну заяву від 18.03.2021 року та додані до неї додатки, клопотання позивача від 13.04.2021 року та додані до них додатки суд дійшов наступних висновків.

Згідно позовної заяви від 18.03.2021 року позивачем ОСОБА_1 заявлено наступні вимоги:

1. Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Нововолинської міської ради №73 від 03.03.2021 року «Про звільнення тимчасово виконуючого обов`язки директора Комунального некомерційного підприємства «Нововолинська центральна міська лікарня» ОСОБА_1 ».

2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Нововолинського міського голови Карпуса Б.С. №61-ро від 03.03.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді тимчасово виконуючого обов`язки директора комунального некомерційного підприємства «Нововолинська центральна міська лікарня». Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення мене на посаді.

4. Поновити дію строкового трудового договору, укладеного між Нововолинською міською радою та ОСОБА_1 з дати звільнення, а саме, з 04.03.2021 року.

5. Стягнути з комунального некомерційного підприємства «Нововолинська центральна міська лікарня» () суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Допустити до негайного виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

6. Стягнути з виконавчого комітету Нововолинської міської ради () та Нововолинського міського голови (РНОКПП НОМЕР_1 ) по 5000 грн. моральної шкоди, а всього 10000 (десять тисяч) грн.

7. Стягнути з виконавчого комітету Нововолинської міської ради () та Нововолинського міського голови (РНОКПП НОМЕР_1 ) по 5000 грн. витрат на правову допомогу, а всього - 10000 (десять тисяч) грн.

Щодо несплати позивачем судового збору за немайнові вимоги

У своєму клопотанні від 13.04.2021 року ОСОБА_1 зазначає, що вважає позовні вимоги під №№ 1-4 «про визнання акта протиправним та скасування» нерозривно пов`язані з проханням «про зобов`язання вчини дії», а тому є одним способом захисту та відновлення порушеного права і у питанні сплати судового збору вважаються однією немайновою позовною вимогою, посилаючись на правову позицію Верховного Суду (постанова по справі № 9901/67/20 від 18.11.2020 року).

Так, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у справі № 9901/67/20 від 18.11.2020 року «…системний аналіз частини першої статті 6 Закону України «Про судовий збір», частини другої статті 245 КАС України дає підстави для висновку про те, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії або утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дії чи бездіяльності є однією вимогою......»

Однак, з твердженням позивача суд не погоджується, з огляду на те, що вимога № 1 стосується визнання незаконним та скасуваня рішення виконавчого комітету Нововолинської міської ради, тоді, як вимога № 2 - визнання незаконним та скасування розпорядження Нововолинського міського голови Карпуса Б.С. Таким чином, вказаними позовними вимогами позивач бажає визнати протиправність та скасувати акти різних суб`єктів владних повноважень, а тому вважати такі вимоги взаємопов`язаними і одним способом захисту не можна.

Відтак, згідно з частиною третьою статті 6 Закону України "Про судовий збір" у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимоги немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Однак, позивачем не сплачено судовий збір, за вимоги немайнового характеру № 1 і № 2, в розмірі 1 816 гривень.

Суд зазначає, що вимога № 3 про поновлення позивача на посаді тимчасово виконуючого обов`язки директора комунального некомерційного підприємства «Нововолинська центральна міська лікарня» та вимога № 4 про поновлення дії строкового трудового договору, укладеного між Нововолинською міською радою та позивачем з дати звільнення (з 04.03.2021 року) являються взаємопов`язаними і вважаються одним способом захисту та відновлення порушеного права, і як було вже зазначено в ухвалі суду від 05.04.2021 року, позивач ОСОБА_1 звільнений законом від сплати судового збору за позовну вимогу про його поновлення на роботі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Позивач вважає, що судовий збір сплачується виключно за подання позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу), а не за позов про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Посилаючись на правову позицію висловлену Верховним Судом, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) позивач зацитував: «...Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях...».

Однак, суд звертає увагу на те, що суть спору у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), з приводу якого Великою Палатою Верховного Суду висловлено правову позицію полягала у правовідносинах щодо стягнення з роботодавця саме середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) викладено наступним чином: «Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.»

Позивачем самовільно змінено редакцію вищевказаного пункту постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та після слів «за час затримки розрахунку при звільненні» додано вислів: «(або за час вимушеного прогулу)». Проте, в даній постанові ВП ВС предметом дослідження не є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і вищевказані поняття за своєю правовою природою є різними. Тим не менше таке коригування позивачем п.58 постанови не змінює позиції ВП ВС, що така вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку оплачується судовим збором. А вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - також.

Так, суд звертає увагу на те, що згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати N 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

За визначенням ст. 94 Кодексу законів про працю Укараїни заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (далі - КЗпП).

У статті 1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995р. №08/95-ВР зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України). Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Ураховуючи викладене, суд наголошує, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до складу заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника з метою компенсації останньому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Вказаний висновок узгоджується із висновком об`єднаної палати Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18, де також визначено, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Відтак, вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є вимогою майнового характеру та оплачується судовим збором. Однак, позивачем судовий збір не сплачено.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди

Згідно поданого клопотання, позивачем визнається, що оплаті судовим збором підлягає його вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн, оскільки визначена у грошовому вимірі та є майновою вимогою.

Разом з тим, позивачем не сплачено судовий збір за вказану вимогу, а подано клопотання про відстрочення сплати судового збору, оцінку якому судом надано нижче.

Щодо клопотанння про відстрочення судового збору до ухвалення судового рішення у справі

13.04.2021 року позивачем подано клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі № 165/904/21.

Клопотання обґрунтоване тим, що на даний момент позивач є безробітним, отримує допомогу від державної служби зайнятості та знаходиться у скрутному матеріальному становищі, тому просить суд відстрочити сплату судового збору за подання даного позову до ухвалення судового рішення у справі, оскільки вимога про сплату судового збору фактично позбавляє його можливості захистити свої права шляхом звернення до суду. До вказаного клопотання позивачем додано належним чином засвідчену копію Довідки Нововолинської міської філії Волинського обласного центру зайнятості № 527/26/3 від 08.04.2021 року з якої вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Нововолинській міській філії Волинського обласного центру зайнятості з 16 березня 2021 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 зазначено, що «гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14 травня 1981 року № (81) 7: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

Судовий збір не повинен обмежувати право заявників на доступ до правосуддя та має бути «розумним». Разом з тим, судовий збір є таким собі обмежувальним заходом, який попереджає подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Водночас, у рішенні по справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року ЄСПЛ констатує, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдавати шкоди суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У п. 53 Рішення Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), було зазначено, що «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотриманням вимог Конвенції залишається за Судом («Голдер проти Сполученого Королівства» і «Z та інші проти Сполученого Королівства», рішення суду, цитовані вище, так само; та, mutatis mutandis, «Ейрі проти Ірландії» (Airey v. Ireland), рішення від 9 жовтня 1979 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 136 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір» суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Виходячи з положень п.29 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відповідно до статті 8 Закону № 3674-VI та статті 82 ЦПК єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Однак, долучена позивачем ОСОБА_1 довідка Нововолинської міської філії Волинського обласного центру зайнятості № 527/26/3 від 08.04.2021 року підтверджує лише той факт, що позивач має статус зареєстрованого безробітного, тобто особи працездатного віку, яка зареєстрована в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, як безробітна і готова та здатна приступити до роботи (п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення").

Судом враховується правовий висновок ВС КЦС у справі № 686/114/16-ц від 04.07.2018 року, згідно якого положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять вичерпного й чітко визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у подібних клопотаннях мають бути достатньо аргументовані.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»)).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п. 44 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Kniat v. Poland»; пункти 6364 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Jedamski and Jedamska v. Poland»).

Слід вказати і на те, що п.п. 50, 52 рішення Європейського суду з прав людини «Станков проти Болгарії» («STANKOVv. BULGARIA») від 12.07.2007 (заява №68490/01), вказано, що цілі, які переслідуються при стягненні судових витрат, зокрема судового збору слід вважати прийнятними враховуючи загалом питання відправлення правосуддя, зокрема, що стосується фінансування судової системи, крім цього, такі діють стримуючим фактором для легковажних претензій, однак такі не повинні бути надмірним тягарем, тобто значне фінансове навантаження може виступати як фактор, що обмежує доступ до правосуддя, право на суд.

Отже, чинним законодавством визначено право суду, а не обов`язок щодо відстрочки, розстрочки, зменшення розміру судового збору або звільнення заявника від сплати судового збору. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Твердження позивача про те, що він отримує допомогу від державної служби зайнятсоті та знаходиться у скрутному матеріальному становищі не заслуговує на увагу, оскільки, позивачем не надано будь-яких доказів (зокрема, довідки про доходи позивача чи відомості про призначення допомоги по безробіттю, а у разі призначення - розмір такої, або призначення державної соціальної допомоги сім`ї позивача як малозабезпеченій тощо), які б дали можливість суду оцінити його майновий стан.

Докази наданих суду на підтвердження фінансової неможливості позивача сплатити судовий збір відсутні, що позбавляє суд на реально встановлених фактах зробити висновок про непропорційність судового збору та неможливість позивача сплатити судовий збір, а тому, на думку суду, з огляду на конкретні обставини, підстави для відстрочення позивачу ОСОБА_1 судового збору відсутні, клопотання позивача про таке відстрочення є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Слід зазначити, що в рішенні Європейського суду з прав людини «Креуз проти Польщі» (CASE OF KREUZ v. POLAND) (Заява N 28249/95) від 19.06.2001 року, суд наголошує, що положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Відповідно Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 60).

У даному випадку необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, яке визначено ЦПК України, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Приймаючи до уваги зазначене, а також конституційний принцип рівності сторін перед законом і судом, позивач як сторона у справі має виконувати встановлений законодавством обов`язок сплати судового збору.

Відтак, твердження ОСОБА_1 про те, що вимога про сплату судового збору фактично позбавляє його можливості захистити свої права шляхом звернення до суду не заслуговують на увагу.

Стосовно не зазначення позивачем у позовній заяві ціни позову та відсутності обґрунтованого розрахунку сум, що стягуються чи оспорюються, зокрема щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Позивач визнає, що ним заявлена майнова вимога про стягнення моральної шкоди у загальній сумі 10 000 (десять тисяч) грн. та майнова вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

У клопотанні від 13.04.2021 року зазначає, що неможливо визначити загальну суму всіх вимог, оскільки невідомо, яка сума заробітної плати за час вимушеного прогулу підлягатиме стягненню з відповідача та неможливо передбачити коли буде винесене рішення суду про задоволення позову чи відмову у задоволенні позову.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач звертає увагу суду, що ним в позовній заяві, а саме в розділі V «Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу», було детально розраховано, яка сума середньоденної заробітної плати підлягає стягненню.

Суд вважає необхідним зазначити, що при визначенні ціни позову, зокрема за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахунок міг бути проведений станом на день звернення з позовом до суду (18.03.2021 року), а надалі шляхом подачі заяви про збільшення розміру позовних вимог, усунувши таким чином вказаний в ухвалі суду від 05.04.2021 року недолік позовної заяви.

Відтак, твердження позивача про неможливість визначення загальної суми всіх вимог є необґрунтованим та таким, що не заслуговує на увагу. Зважаючи на вищевказане, позивачем не визначено ціну позову за вимогу майнового характеру (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу) та не сплачено судовий збір за таку.

В розділі V «Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу» позовної заяви ОСОБА_1 розраховано його середньоденний заробіток, який становить 1459,49 грн.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Беручи до уваги вищезазначене, суд констатує, що у позовній заяві відсутній обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються, зокрема щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а позивачем такий недолік не усунуто.

Щодо неналежно засвідчених копій документів

Позивачем усунуто вказані в ухвалі суду від 05.04.2021 року недоліки щодо засвідчення у встановленому законом порядку копій документів: надано належним чином завірені ксерокопії документів, що були додані до позовної заяви як додатки. Разом з тим, також надано належної якості копію довідки про доходи позивача.

Згідно ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Суд звертає увагу позивача, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви (ч. 7 ст. 185 ЦПК України).

Зважаючи на часткове усунення позивачем недоліків позовної заяви, які були вказані в ухвалі суду від 05.04.2021 року та керуючись ст. 185 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Нововолинського міського голови Карпуса Бориса Сергійовича, виконавчого комітету Нововолинської міської ради, Комунального некомерційного підприємства "Нововолинська центральна міська лікарня" про визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету про звільнення, визнання незаконним розпорядження Нововолинського міського голови про звільнення і його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди вважати неподаною та повернути позивачеві.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви (ч. 7 ст. 185 ЦПК України).

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 261 ЦПК України.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвалу, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Волинського апеляційного суду через Іваничівський районний суд Волинської області.

Суддя І.Є. Малюшевська