КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4993/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Петренко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Махлай Л.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року,

встановив:

у жовтні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 24 976,72 дол. США.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2020 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року позовну заяву було визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та направити справу для розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6. 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Позивач в жовтні 2020 року звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути заборгованість з відповідача в сумі 24 976, 72 дол. США.

В позовній заяві позивач вказав в додатках копію квитанції про сплату судового збору, який він визначив в сумі 6 766 грн. 19 коп. Однак фактично судовий збір сплачено не було, а про факт відсутності такої квитанції було працівниками Святошинського районного суду міста Києва 29 жовтня 2020 року складено акт.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та зазначено, що позивачу слід сплатити судовий збір з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати за ставкою, визначеною в ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Також в ухвалі було зазначено реквізити суду, за якими мало бути сплачено судовий збір.

21 грудня 2020 року до суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 , в якому він вказав, що перебуває у скрутному матеріальному становищі, яке пов`язано з вимушеним переїздом з м. Донецька, втратою майна та роботи, а за попередній календарний рік він отримав загальний дохід в розмірі 65 556 грн. 22 коп. Оскільки вказана сума судового збору - 6 933 грн. 08 коп. перевищує 5 відсотків розміру його річного доходу, позивач просив звільнити його від сплати судового збору або відстрочити сплату судового збору на строк до ухвалення судового рішення. В додатку до клопотання позивачем було зазначено: «Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2019 рік».

Згідно положень чч. 1, 3 статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

З підстав, зазначених у ч. 1 цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

В ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено пільги зі сплати судового збору для певних осіб за визначеними категоріями справ чи процесуальних дій. Положення цієї статті не поширюються на визначену категорію справ чи процесуальних дій, а позивач не входить до переліку, визначених у ній осіб.

Слід зазначити, що заявник не надав доказів щодо його скрутного майнового стану, а в позовній заяві зазначав, що має ювелірні прикраси та антикваріат.

Посилання апелянта на той факт, що він був вимушений переїхати з м.Донецька до м. Києва, в зв`язку з чим втратив майно і роботу, та залишається зареєстрованим у м. Донецьку, є бездоказовими, оскільки позивач не надав доказів того, що він має статус внутрішньо переміщеної особи відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Колегія суддів вважає, що судові рішення не можуть ґрунтуватися на припущеннях, тому є правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та повернення позовної заяви за умов відсутності доказів скрутного матеріального становища позивача та сплати судового збору.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема, для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, §50, 52).

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із такою заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду є законною та обґрунтованою, постановлена із додержанням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновку суду першої інстанції не спростовують, ухвалу було постановлено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 зашити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді