КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/4222/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів: Мостової Г.І., Суханової Є.М., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою Національного банку України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року у справі за позовом Національного банку України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

17 вересня 2020 року Національний банк України звернувся до суду з названим позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість в сумі 26 275,63 грн та з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованість в сумі 26 275,63 грн, а також витрати по сплаті судового збору.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04 травня 2012 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі №2349, за яким їй було надано кредит на ремонт квартири в розмірі 300 000 грн на 20 років зі сплатою 8% річних.

У забезпечення виконання зобов`язання з повернення кредиту 15 жовтня 2013 року між позивачем та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договори поруки №2349/П-2 та №2349/П-3, відповідно, за якими кожний з поручителів зобов`язався відповідати у частині 140 000 грн за виконання зобов`язання позичальника щодо своєчасного повернення кредиту.

18 березня 2016 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір №230, за яким позичальник, у випадку звільнення, повинен перерахувати на рахунок Національного банку щомісячну суму повернення кредиту та оплату за користування ним, пеню ( у разі її нарахування ) до 20 числа ( включно ) кожного місяця.

21 червня 2016 року позичальника було звільнено з Національного банку України за угодою сторін, після чого утворилась прострочена заборгованість за процентами та пенею, яка станом на 20 серпня 2020 р. складається з 38 425,17 грн - прострочені проценти за користування кредитом, 5 330,16 грн - пеня за простроченим кредитом, 8 795,92 грн - пеня за простроченими процентами, а всього - 52 551,25 грн, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року позовну заяву Національного банку України залишено без задоволення.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_3 2 000 грн витрат на правничу допомогу.

На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив,зокрема, про те, що Національний банк України звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором після пред`явлення до відповідачів вимог згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, які задоволені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року у справі №761/1152/18 з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, а тому позивач має виключне право на отримання від відповідачів сум, передбачених ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Посилання позивача у відповіді на відзив про те, що відсотки, які він просить стягнути, є відповідальністю за порушення грошових зобов`язань в порядку ст. 625 ЦК України, не відповідає дійсності, оскільки в позовній заяві він не зазначає як правову підставу стягнення коштів у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Крім того, згідно п. 3.2. договору №2349 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 04 травня 2012 року за користування отриманим кредитом на споживчі цілі, позичальник щомісячно під час роботи у Національному банку здійснює оплату в розмірі 8 відсотків річних.

Зазначений розмір відсотків відображений в розрахунку заборгованості за кредитним договором, який додано позивачем.

Тобто, відсотки, які просить стягнути позивач, є платою за користування кредитними коштами, а не відповідальністю відповідачів перед банком за порушення грошових зобов`язань в порядку ст. 625 ЦК України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Національний банк України подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 04 травня 2012 року між Національним банком України та ОСОБА_1 був укладений договір №2349 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі ( а.с. 17-19 ).

Відповідно до умов кредитного договору, Національний банк надає позичальнику довгостроковий кредит на споживчі цілі: ремонт квартири у сумі 300 000 грн строком користування на 20 років з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту ( п.1.1. кредитного договору ).

Згідно з п.п. 3.1.-3.2. кредитного договору, повернення кредиту здійснюється позичальником шляхом уповноваження Національного банку цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 1 250 грн, починаючи з травня 2012 року, та суму для оплати за користування кредитом.

За користування отриманим кредитом на споживчі цілі, позичальник щомісячно під час роботи у Національному банку здійснює оплату в розмірі 8 відсотків річних.

Згідно п. 4.1.2. кредитного договору, позичальник взяв на себе зобов`язання до 20 квітня 2032 року повернути Національному банку отриманий кредит, а за п. 5.1. - у разі несвоєчасного виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту, оплати за користування ним ( за відсутності письмової домовленості про відстрочення повернення кредиту ) нараховується пеня в розмірі 0,05 відсотка від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення, яку позичальник повинен сплатити Національному банку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 15 жовтня 2013 року між Національним банком України та ОСОБА_2 укладено договір поруки №2349/П-2, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед Національним банком відповідати за виконання зобов`язань ОСОБА_1 щодо своєчасного повернення кредиту, наданого за кредитним договором від 04 травня 2012 року №2349 у частині ( від загальної суми кредиту ) 140 000 грн строком до 20 квітня 2032 року, оплати за користування ним, сплати пені, штрафу ( а.с. 21-22 ).

Також, в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 15 жовтня 2013 між Національним банком України та ОСОБА_3 укладено договір поруки №2349/П-3, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед Національним банком відповідати за виконання зобов`язань ОСОБА_1 на тих же правових засадах ( а.с. 23-24 ).

Згідно пунктів 2, 3 договорів поруки у випадку невиконання позичальником обов`язків за кредитним договором позичальник і поручитель відповідають перед Національним банком як солідарні боржники.

Відповідальність поручителя настає з моменту порушення зобов`язань позичальником за кредитним договором, поручителем якого він є.

Національний банк письмово повідомляє поручителя про невиконання позичальником умов кредитного договору, наявність заборгованості та/або дострокове припинення дії кредитного договору.

Поручитель зобов`язується виконати свої зобов`язання за договором поруки протягом 10 календарних днів після отримання вимоги Національного банку, з умовами кредитного договору ознайомлений та гарантує, що на момент укладання цього договору поруки не має грошових зобов`язань, які унеможливлюють виконання цього договору.

18 березня 2016 року між Національним банком України та ОСОБА_1 був укладений додатковий договір №230 до договору про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі №2349 від 04 травня 2012 ( а.с. 20 ).

Згідно з додатковим договором, зокрема, пункти 3.1., 3.2. та підпункт 4.1.4. кредитного договору викладено у наступних редакціях: «3.1. Повернення кредиту здійснюється позичальником у такому порядку: 3.1.1. З травня 2012 року по лютий 2016 року ( включно ) шляхом уповноваження Національного банку цим договором місяця відраховувати кошти із отриманого позичальником доходу для здійснення повернення кредиту в сумі 1 250 грн та оплати за користування ним. 3.1.2. З березня 2016 року по лютий 2017 року ( включно ) встановлюється відстрочення повернення кредиту. 3.1.3. З березня 2017 року шляхом уповноваження Національного банку цим договором місяця відраховувати кошти із отриманого позичальником доходу для здійснення повернення кредиту в сумі 1 333 грн, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 1 227 грн та оплати за користування ним. 3.2. З березня 2016 року по лютий 2017 року ( включно ) позичальнику надається відстрочення оплати за користування кредитом. Сума нарахованої оплати за користування кредитом з березня 2016 року по лютий 2017 року ( включно ) сплачується позичальником щомісяця рівними частинами, починаючи з березня 2017 року до закінчення строку дії Договору. 4.1.4. У разі звільнення позичальника з Національного банку у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 5 статті 36, пунктами 1, 2, 5, 6 статті 40 Кодексу законів про працю України, за власним бажанням з поважних причин позичальник повинен відповідно до умов укладеного договору про надання кредиту перераховувати готівкою до каси Національного банку ( або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Національного банку ) щомісячну суму повернення кредиту та оплату за користування ним, пеню ( у разі її нарахування до 20 числа ( включно ) кожного місяця. У разі звільнення позичальника з Національного банку за власним бажанням без поважних причин або з ініціативи адміністрації Національного банку ( крім випадків, зазначених в абзаці першому підпункту 4.1.4 цього договору ) оплата за користування кредитом з дати, наступної після звільнення позичальника, установлюється в подвійному розмірі оплати за користування кредитом, зазначеної в кредитному договорі, під час користування кредитом. Позичальник повинен щомісяця до 20 числа ( включно ) вносити готівкою до каси Національного банку або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Національного банку щомісячну суму повернення кредиту, що визначена у кредитному договорі, оплату за користування ним та пеню ( у разі нарахування ).»

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року у справі №761/1152/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04 травня 2012 року в розмірі 274 466,75 грн, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04 травня 2012 року в розмірі 140 000 грн, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04 травня 2012 року в розмірі - 140 000 грн, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Національного банку України в рівних частках судовий збір в розмірі - 4 117 грн, а саме по 1 372,33 грн з кожного ( а.с. 119-126 ).

Постановою Київського апеляційного суду від 17 березня 2020 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Національного банку України заборгованості за кредитним договором №2349 від 04 травня 2012 року в розмірі 274 466,75 грн, а в решті залишено без змін ( а.с. 180-183 ).

05 травня 2020 року позивачем було надіслано відповідачам вимогу про погашення заборгованості за кредитом ( а.с. 79-80 ).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 20 серпня 2020 року заборгованість складається з 38 425,17 грн - прострочені проценти за користування кредитом, 5 330,16 грн - пеня за простроченим кредитом, 8 795,92 грн - пеня за простроченими процентами, а всього 52 551,25 грн. ( а.с. 25-26 )

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 ( провадження

№14-10цс18 ).

Крім того, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц ).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором після пред`явлення до відповідачів вимог згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, які задоволені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 травня 2019 року у справі №761/1152/18 з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, а тому позивач має виключне право на отримання від відповідачів сум, передбачених ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, як було зазначено судом першої інстанції, позивачем було заявлено вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, з чим погоджується і апеляційний суд, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт ( наданих послуг ), беручи до уваги те, що сторона позивача заявила клопотання про зменшення розміру витрат в зв`язку з їх неспівмірністю із об`ємом виконаних адвокатом робіт, суд дійшов обгрунтованого висновку про можливість стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 2 000 грн витрат на правничу допомогу, а в стягненні решти витрат на правничу допомогу судом відмовлено.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, і з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 1048, 1050 ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

А тому, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні, зокрема ст.ст. 625, 1050 ЦК України, ст.ст. 10-13, 49, 76-81, 175, 263 ЦПК України, з точки зору апеляційного суду та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог та не застосував до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України спростовується тим, що позивачем було заявлено позовні вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України про стягнення прострочених процентів за користування кредитом та пені.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 121, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2020 року у справі за позовом Національного банку України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Г.І. Мостова

Є.М. Суханова