КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 362/6340/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5306/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Лебідь-Гавенко Г.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

15 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Семенюк Т.А.

Суддів: Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, справу за апеляційною скаргою виконувача обов`язків керівника Києво - Святошинської місцевої прокуратури Чередніченко Сергія Юрійовича на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2020 року в справі за позовом Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Київського обласного та по міста Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Васильківської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 25 грудня 2012 року за № 2134, усунення перешкоди у здійсненні державним підприємством «Київське лісове господарство» права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду, шляхом їх повернення та скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності,-

В С ТА Н О В И В :

У грудні 2020 року керівник Києво-Святошинської місцевої прокуратури Дмитрунь Ю.О. в інтересах держави в особі: Київського обласного та по міста Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» звернувся до суду із позовними вимогами до Васильківської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 25 грудня 2012 року за № 2134, усунення перешкоди у здійсненні державним підприємством «Київське лісове господарство» права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду, шляхом їх повернення та скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що розпорядження Васильківської районної державної адміністрації від 25.12.2012 за №2134 прийнято всупереч ст. ст. 20, 56, 84, 122, 142,149 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим на підставі ст. ст. 21,152, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України, ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» підлягає визнанню судом недійсним.

Позивач просив суд визнати недійсним розпорядження Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 25.12.2012 за № 2134 в частині передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0001 га для ведення особистого селянського господарства в Васильківському районі Київської області та ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства в Васильківському району Київської області; усунути перешкоди у здійсненні державним: підприємством: «Київське лісове господарство» права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду, шляхом їх повернення на користь державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння: ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером :08:004:0104, площею 2,0001 га для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером :08:004:0105, площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства; скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності за №1937489 від 31.07.2013, внесений державним реєстратором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хащіною Н.В., про проведену державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 2,001 га. з кадастровим номером :08:004:0104 за ОСОБА_3 ; скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності за №9468464 від 24.12.2013, внесений державним реєстратором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай LB., про проведену державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 2 га. з кадастровим номером :08:004:0105 за ОСОБА_4 та стягнути з відповідачів фактично понесені судові витрати на користь прокуратури Київської області

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу з усіма доданими до неї документами.

Не погоджуючись з ухвалою суду, в.о. керівника Києво - Святошинської місцевої прокуратури Чередніченко С.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду від 14 грудня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що прокуратурою 19.06.2020 до Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київськоголісового господарства» скеровано листи із зазначенням порушень вимог чинного законодавства під час відведення Васильківською районною державною адміністрацією у приватну власність земельних ділянок лісового фонду загальною площею 4,001 га та вимогою повідомити щодо вжитих заходів, спрямованих на захист інтересів держави з метою витребування з незаконного володіння земельних ділянок з кадастровими номерами :08:004:0104 та :08:004:0104.

Згідно листа Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства № 06-46/1005 від 25.06.2020 та листа ДП «Київське лісове господарство» №01-541 від 01.07.2020 заходи цивільно- правового характеру по поверненню земельних ділянок у користування не вживались у зв`язку з відсутністю бюджетних коштів для вжиття такихзаходів.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначене стало підставою для звернення прокуратурою з позовом в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства та ДП «Київське лісове господарство».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 квітня 2021року в порядку ст. 369 ЦПК України справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор належним чином не обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави в суді.

Відтак, з урахуванням вимог п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про повернення позовної заяви.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.3 ч. 1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до п.4 ч.4 ст. 185 ЦПК України заява прокурора повертається у випадку, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, п. 27).

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

За змістом ст.56 ЦПК України та ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор може звертатись до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або держави чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому ЦПК України та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Частиною 4 ст.56 ЦПК України, визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 ЦПК України.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «…незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт не звернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади с. Городище та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини».

У справі, що переглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом, відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Так, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, прокурор зазначав, що земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Також згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 1, ч.ч. 2,3 ст. 7 Лісового кодексу України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Зазначає, що передачею у власність розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації, спірної земельної ділянки, фактично відбулася незаконна зміна цільового призначення землі площею 4,001 га, яку було відведено для ведення особистого селянського господарства, що призвело до незаконного одержання у власність лісових земель.

Вказує, що порушенням «суспільного», «публічного» інтересу держави, є порушення законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та передачі у власність фізичних осіб земельних ділянок і лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Проте, позивачі як уповноважені суб`єкти владних повноважень, за наявності факту порушення інтересів держави, не звертаються до суду за їх захистом, посилаючись на відсутність бюджетних коштів для вжиття заходів цивільно - правового характеру. Зазначає, що вказані обставини надають прокурору відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для представництва в суді інтересів держави.

Отже, цим прокурор і обґрунтував підставу для представництва інтересів держави та в чому полягає порушення цих інтересів.

Враховуючи те, що прокурор обґрунтував підставу для представництва інтересів держави у даній справі, зазначив, у чому полягає порушення цих інтересів та надав відповідні докази, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. при розгляді справи № 464/2511/19, від 02.07.2020 р. при розгляді справи №357/10824/19, Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі № 587/430/16, від 15.01.2020 р. у справі № 698/119/18.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню, а матеріали справи поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу виконувача обов`язків керівника Києво - Святошинської місцевої прокуратури Чередніченко Сергія Юрійовича - задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 14 грудня 2020 року - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий

Судді