Справа № 175/4348/17
провадження № 2/175/236/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Васюченка О.Г.,

при секретарі Сотник Г.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача Якобчук О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Голова садівничого товариства «Урожай» Єремєєва Марія Володимирівна, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровському районі в особі заступника директора Садового І.Д. про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначає, що він є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 0,0671 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в садівничому товаристві «Урожай» на території Ювілейної (після зміни найменування Слобожанської) сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. Суміжна земельна ділянка АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_2 , яка на своїй ділянці збудувала без відповідних дозволів та погоджень із державними органами двоповерхових будинок. Будинок знаходиться на межі належної йому земельної ділянки, оскільки його стіна використовується у якості огорожі між земельними ділянками, без дотримання вимог ДБН, не відступлений 1 метр від межі, що порушує вимоги п.3.17 Б.2.4.-1-94 «Планування та забудова міських та сільських поселень». Таким чином, система водовідведення влаштована так, що атмосферні опади з будинків потрапляють прямо на його земельну ділянку, де постійно збираються калюжі. Також, без його дозволу відповідачка для укріплення свого фундаменту зробила бетонне вимощення, після того як почали тріскатись стіни, привезли машину шлаку і насипали під свій будинок на його земельній ділянці. Оскільки будинки побудовані без відповідних дозволів, це створює реальну загрозу, що будинок може зруйнуватись і це може призвести до пошкодження його майна та безпечно для його здоров`я, у зв`язку з чим просить суд, зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, шляхом знесення самочинно збудованих двох двоповерхових будинків на земельні ділянці АДРЕСА_1 , які збудовані на межі із ділянкою АДРЕСА_2 .

Справа слухалася різними судами неодноразово, ухвалювалися та постановлялися різні судові рішення.

Позивачем позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися.

Ухвалою суду від 23 березня 2021 року закрито підготовче засідання справу призначено для розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач підтримав раніше заявлені позовні вимоги (том 1 а.с. 6), представник відповідача заперечував проти позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечувала щодо задоволення позовних вимог у зв`язку з його необґрунтованістю та надала заперечення проти позову (а.с. 76-78). Просила суд застосувати позовну давність (а.с.129-130).

Треті особи у судове засідання не з`явилися про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивач та представник відповідача не наполягали на їх участі та вважали за можливе розгляду справи без їх участі.

Вислухавши в судовому засідання позивача та представника відповідача, з`ясувавши їх думку, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи..

В судовому засіданні з`ясовано, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0671 га в садівничому товаристві «Урожай» на території Ювілейної (після зміни найменування Слобожанської) сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на підставі розпорядження голови Дніпропетровської райдержадміністрації, що підтверджується Державним актом серії ЯМ №461236 від 12.10.2012 року (том 1 а.с.8).

Власником суміжної земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 0,0807 га в садівничому товаристві «Урожай» на території Ювілейної (після зміни найменування Слобожанської) сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області є відповідач ОСОБА_2 (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДІІ ДН №019686, виданий 22.09.1997 року на підставі рішення виконавчого комітету Ювілейної селищної ради №128 від 20.08.1997 року) (том 1 а.с. 81).

Згідно з даними технічного паспорту від 15.01.2018 р., садовий будинок АДРЕСА_1 : садовий будинок, позначений на плані літерою: садовий будинок «А-2», прибудова «а-1», прибудова «а1-1», садовий будинок «Б-2», прибудова «б-1» побудовані в 1988 року, літня кухня «В» побудована в 1989 року, гараж «Г», сарай «Д», душ «Е», сарай «Ж», вбиральня «З», навіс «И», споруди №1-4-1 побудовані 1990-1991 роках.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 20.02.2018 року об`єкт нерухомого майна, а саме: садовий будинок, об`єкт житлової нерухомості: Опис об`єкта: Загальна площа (кв.м): 115.6, житлова площа (кв.м): 88.4, Опис: літ. А-2 - садовий будинок (загальна площа - 68,6 кв.м., житлова площа - 48,1 кв.м.); літ. а-1 - прибудова; літ. а11 - прибудова; літ. Б-2 - садовий будинок (загальна площа - 47,0 кв.м., житлова площа - 40,3 кв.м.); літ. б-1 - прибудова; літ. В - літня кухня; літ. Г - гараж; літ. Д - сарай; літ. Е - душ; літ. Ж - сарай; літ. З - вбиральня; літ. И - навіс; літ. №1-4, І - споруди Адреса: АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_2 , тобто вказане майно не є самочинним.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Нормами ст. 152 ЗК України, ст. 386 ЦК України передбачено право власника земельної ділянки або землекористувача вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Як встановлено в судовому засіданні, та не заперечується сторонами у справі, що на день розгляду справи судому будинок на земельній ділянці АДРЕСА_2 , що належить позивачу був знесений останнім і на його місці зі слів позивача зведено новий, який на даний час не добудований, відповідних дозволів на будівництво позивач не отримував, оскільки вважає їх не потрібними, у зв`язку з тим, що вказаний будинок ним побудовано в межах зруйнованого будинку.

Судом встановлено, що саме на підставі технічного паспорту від 25 липня 2017 року, судовим експертом було проведено та надано висновок № 104/17 експертного будівельно-технічного дослідження, складеного 06 листопада 2017 року № 104/17 судовим експертом Чашиним Д. Ю., згідно з якого, за даними фактичних вимірів в натурі фактична відстань між гранню стіни прибудови садового будинку на земельній АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , що пролягає по межі між ділянкою АДРЕСА_2 до найближчої грані стіни садового будинку Літ. 1 на земельній ділянці № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 становить 6,48 м, водночас згідно з пунктом 3.25 та табл.1 додатку 3.1. до ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» така відстань має становити не менше 8 м., також згідно вказаного висновку відповідно до абзацу 3 пункту 3.25* Державно-будівельних норм України (ДБН) 360-92* «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Додаток - Б п 2.1 Умови ущільненої забудови передбачає умови будівництва на забудованій території міста (селища) або діючого підприємства, за яких має місце принаймні один із таких чинників: зведення об`єкта будівництва в притул до існуючих будівель, споруд, інженерних комунікацій; ризик негативного техногенного впливу будівництва на прилеглу забудову або об`єкти благоустрою, внаслідок якого там може виникнути загроза життю або здоров`ю людей чи заподіяння матеріальних втрат; ризик негативного впливу об`єкта будівництва або робіт з його зведення на основи, фундаменти та несучі конструкції прилеглих об`єктів або на інженерні комунікації через створення додаткових напружень в активній зоні їх основ, порушення структури ґрунтів основ, зміну установчих гідро-геодезичних умов на прилеглій території та під будівлями. Вказаним експертним висновком, крім іншого, встановлено те, що відповідач не здійснила належних заходів для запобігання стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів прибудови садового будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1 на територію суміжної земельної ділянки № НОМЕР_1 , а навпаки вони виконані таким чином, що стікання атмосферних опадів з покрівель та карнизів здійснюється на належну позивачу земельну ділянку.

Однак з урахуванням вище наведеного цей висновок не може бути взято до уваги, оскільки будинок було знесено, а будь-яких інших доказів, а саме: новий технічний паспорт на будинок чи висновок експерта на підтвердження позовних вимог позивачем не надано, крім того позивач не звертався до суду з клопотанням про призначення по справі будь-якої судової експертизи по справі, а вимоги ґрунтуються лише на вище вказаному висновку, а тому суд позбавлений встановити фактичну відстань між гранню стіни прибудови садового будинку на земельній АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , що пролягає по межі між ділянкою АДРЕСА_2 до найближчої грані стіни садового будинку Літ. 1 на земельній ділянці АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , а також встановити чи дійсно відповідачем та належним йому майном позивачу задає перешкод у вільному користуванні його земельною ділянкою та його порушені права підлягають захисту у спосіб вибраний позивачем.

Також слід зазначити, що позивач з вимогами про перенесення відповідачем споруд не звертався.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною сьомою статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Верховний Суд під час розгляду справ за позовами про знесення самочинно збудованого нерухомого майна викладені у відповідних постановах у справах: № 820/3183/16, № 813/6426/14, № 813/6284/14, № 814/2645/15, № 813/6423/14., за наслідками розгляду яких Верховний Суд сформулював такі правові висновки:

- відповідно до вимог частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України для задоволення позову у цій категорії справ необхідна наявність таких фактів, як неможливість перебудови об`єкту або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови;

- у разі істотного відхилення від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову;

- знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Також судом було встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Державної архітектурно-будівельної інспекції України Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області із заявами стосовно незаконного будівництва на ділянці відповідача.

У відповіді від 26 червня 2017 року Державна архітектурно-будівельної інспекція України Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області повідомила, що за наслідками їх виїзду встановлено, що на земельній № НОМЕР_2 , розташованої у СТ «Урожай» на території Ювілейної (Слобожанської) сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , знаходиться садовий будинок з господарськими будівлями. Всі будівлі, які розташовані на вказаній земельній ділянці збудовано до 1992 року, згідно з технічним паспортом від 08 червня 1993 року. Сарай «Ж» та садовий будинок «Б» реконструйовано у 1995 році. Позивачу рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх прав, якщо він вважає їх порушеними.

Відповідно до абзацу другого пункту 3.1. Розділу ІІІ Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 липня 2011 року за № 830/19568, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Згідно з пунктом 3.2. розділу 3 Інструкції про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової политики України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (пункт 4.1 Інструкції).

Суд також встановив, що позивач не вживав заходи стосовно відновлення у встановленому порядку меж належної йому земельної ділянки на місцевості і вказав на те, що ця обставина позбавляє суд можливості встановити місце розташування самочинно збудованого двоповерхового будинку стосовно межі належної позивачу земельної ділянки та дійти однозначного висновку про порушення його прав.

Крім того судом встановлено, що спір стосовно визначення меж земельних ділянок між сторонами відсутній. Згідно з актом встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 01 серпня 2012 року позивач ОСОБА_1 , як суміжний землекористувач, не мав претензій при встановленні меж земельної ділянки, суміжної із земельною ділянкою ОСОБА_2 .

Враховуючи вище наведене суд дійшов до висновку, що на момент отримання позивачем державного акта серії ЯМ № 461236 від 12 жовтня 2012 року на належну йому земельну № НОМЕР_1 , на суміжній земельній ділянці, що належить відповідачу № НОМЕР_2 вже були побудовані вказані будівлі та позивач не мав претензій до відповідача при встановленні меж земельної ділянки, суміжної із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_2 .

Судом також під час судового розгляду було з`ясовано та не заперечувалося позивачем, що відповідачем не здійснювалася перебудова чи надбудова, побудованої господарської (присадибної) будівлі та споруди після 05 серпня 1992 року. Крім того затінення земельної ділянки позивача, стікання атмосферних опадів та насипання шлаку на його земельну ділянку не пов`язане з переробленням системи водовідведення чи прибиранням шлаку, тобто позивачем не доведено того, що усунення перешкод у користуванні його земельною ділянкою можливе лише єдиним шляхом знесення садових будинків відповідача та, що саме такий захід буде співмірним з інтересами обох сторін, оскільки такий захід, як знесення споруди, що розташована на земельній ділянці, належній відповідачу є крайньою мірою.

Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення його прав як власника земельної ділянки внаслідок розташування на земельній ділянці, належній відповідачу ОСОБА_2 двоповерхових будинків та прибудов, чим, на його переконання, створюються перешкоди у користуванні належною позивачу земельною ділянкою.

Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, вважав, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власною земельною ділянкою і розташованими на ньому садовому будинку, що був знесений останнім та на його місці зведено новий внаслідок самочинної забудови двох двохповерховим будинків на своїй земельній ділянці, виходу за її межі, чим порушує протипожежні норми, норми інсоляції та освітлення житла і садибної ділянки, інші стандарти та ДБН, тому вважав, що його право підлягає захисту шляхом знесенням будівель відповідача як самочинно збудованих.

Суд зазначає, що стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема про знесення самочинно збудованого нерухомого майна.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами 4 та 7 статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Аналогічна вимога викладена у пункті 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30 березня 2012 року № 6.

Разом із тим, позивачі не зверталися з позовом до відповідача про приведення об`єкту самочинного будівництва (прибудови) у спосіб, передбачений висновком судової будівельно-технічних експертиз, зокрема й тих, що були проведені у справі, позовні вимоги не уточнювали під час розгляду справи, не надали доказів того, що відповідач відмовляється провести перебудову об`єкта самочинного будівництва (прибудови), як це передбачено частиною 7 ст. 376 ЦК України.

При цьому відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов`язання здійснити перебудову.

Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов`язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт.

Таким чином, сам по собі факт здійснення відповідачем самочинного будівництва, що спростовано у судовому засіданні та доказами, що містяться у справі, не є підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту 1 ч. 7 ст. 376 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17 липня 2019 року по справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18).

Крім того, відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.

Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди, встановивши, що самочинна забудова здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні з`ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою, чи можливо здійснити перебудову з метою поновлення порушених прав з дотриманням будівельних норм і правил або положень проекту; чи не відмовляється особа від такої перебудови.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача знести самочинно побудовані двох двоповерхових будинків. Позивач зазначає, що відповідач здійснив самочинне будівництво вздовж межі, вийшов за межі належної йому земельної ділянки, не дотримався вимог ДБН, не відступив 1 метр від межі.

Проте, позивачем в порушення частин 1, 4 ст.60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів зайняття відповідачем належної йому земельної ділянки, також зазначене не було встановлено під час судового розгляду.

Доводи позивача спростовуються актом встановлення існуючих меж земельної ділянки в натурі від 01.08.2012 року, згідно якого ОСОБА_1 , як суміжний землекористувач не мав заперечень при встановленні меж земельної ділянки ОСОБА_2 (том 1 а.с.24.)

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів №376 від 18 травня 2010 року затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (п.4.1 Інструкції).

Позивачем не вживались заходи щодо відновлення у встановленому порядку меж належної йому земельної ділянки на місцевості. Згідно ст. 158 ЗК України спір про встановлення чи відновлення таких меж не підвідомчий суду, на що звернув увагу Пленуму Верховного Суду України (п. 4 постанови №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу пред`явленого позову. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Також судом було встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач в своїх заявах та запереченнях неодноразово просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку із порушенням строку позовної давності, оскільки позивачем був пропущений строк позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. ч 3, 4 ст.267 ЦК України).

На підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Таким чином, за змістом ст. 261 ЦК України визначення початку перебігу строку позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Фактично ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Таким чином строк позовної давності для позивача розпочався, як було встановлено у судовому засіданні у 2003 та 2004 року саме з цього часу на думку позивача йому відповідачем були здійснені перешкоди у користуванні належному йому земельною ділянкою, а тому відповідно останнім днем строку звернення до суд з позовом є 2007 року, однак з позовом позивач звернувся лише у 2017 році.

Тобто дійсно позивач звернувся до суду з зазначеним позовом після закінчення строку позовної давності.

Приймаючи до уваги вказане, суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності за вказаний період, але останній ні в позовній заяві ні у окремому клопотанні до суду не ставить питання про визнання причин пропуску цього строку чи поновлення цього строку, що в свою чергу позбавляє суд вирішити вказане питання про його поновлення.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позовні вимоги позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивачів по незаконним (з точки зору позивачів) діям відносно них, предмета спору, а позивачі цього не довели, твердження представників позивачів про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно них є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивачів на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва будинків - відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивач є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 53, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 15, 16, 18, 321, 376, 391 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Голова садівничого товариства «Урожай» Єремєєва Марія Володимирівна, Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровському районі в особі заступника директора Садового І.Д. про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 16 квітня 2021 року.

Суддя О.Г. Васюченко