Справа № 158/1378/20 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/358/21 Категорія: 68 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Опейди В. О.,

з участю:

представника позивача адвоката Микулика В. М.,

представника відповідача адвоката Тарасюка Ю. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Микулика Василя Миколайовича на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08 вересня 1999 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням суду від 13 червня 2016 року було розірвано. За час шлюбу вони збудували житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який рішенням суду від 08.08.2018 року було поділено між ними у рівних частках. Окрім цього, подружжя 16.12.2010 року набуло у власність земельну ділянку у АДРЕСА_2 площею 0,10 га, на якій у 2011 році було зведено магазин для ведення роздрібної торгівлі площею 26,9 кв.м. Право власності на земельну ділянку та магазин зареєстровані за відповідачем, оскільки раніше подружжям було прийнято рішення, що саме ОСОБА_2 буде займатися підприємницькою діяльністю у магазині та зареєструвалась фізичною особою-підприємцем. На даний час відповідач надалі займається підприємницькою діяльністю та використовує майно, яке було набуте подружжям за час шлюбу та не розподілене після розірвання шлюбу, а саме земельну ділянку, тому просить визнати за ним право власності на 1/2 частини земельної ділянки для комерційної діяльності (будівництво та обслуговування кафе-магазину) площею 0,10 га кадастровий номер :03:001:0092 за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення є необґрунтованим, ухваленим з порушенням основних засад судочинства, а також таким, що підлягає скасуванню з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи внаслідок невірного дослідження доказів, а також порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В даному судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечив.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірна земельна ділянка була передана у власність відповідача безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється. Вказана земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу. Позивачем не надано будь-яких доказів розміру та конфігурації частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування частки малої архітектурної споруди, при цьому згідно рішення суду йому було присуджено грошову компенсацію в рахунок його частки у даній споруді. Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.1999 року, який було розірвано рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.06.2016 року.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 16.12.2010 року ОСОБА_2 виділено земельну ділянку площею 0,10 га для комерційної діяльності (для будівництва та обслуговування кафе-магазину).

Згідно із рішенням виконавчого комітету Грем`яченської сільської ради Ківерцівського району Волинської області № 19 від 31.04.2011 року дозволено підприємцю ОСОБА_2 будівництво малої стаціонарної форми для здійснення торгівельної діяльності в с. Яківці з 01.04.2011 року продовольчими та промисловими товарами першої необхідності.

Відповідач ОСОБА_2 з 30.03.2011 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем і здійснює господарську діяльність із роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, а саме у магазині, що по АДРЕСА_2 .

Відповідно до рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.01.2020 року позивачу належить 1/2 частини земельної ділянки, так як йому було виділено у власність 1/2 частини малої архітектурної форми, що на спірній земельній ділянці розташована. Постановою Волинського апеляційного суду від 14.05.2020 року рішення Ківерцівського районного суду було змінено та стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за частку майна, а саме малої архітектурної форми по АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.

Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, земельна ділянка набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок із застосування норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі №753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі №409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18).

За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового тлумачення позивачем норм права і також не спростовують висновки суду першої інстанції та не доводять порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Покликання в апеляційній скарзі на ту обставину, що право власності відповідача на частку в майні, а саме в приміщенні магазину не припинено у зв`язку з тим, що не виконане рішення суду щодо сплати компенсації, не заслуговує на увагу, оскільки є власним тлумаченням чинного законодавства.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції і їм дано оцінку в рішенні суду, висновків суду не спростовують, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Микулика Василя Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 листопада 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді