Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

14 квітня 2021 року м.Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Суходольського О.М.

з участю секретаря Культенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовної заяви зазначила, що сторони з 10.11.1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 20.01.2021 року розірвано. Позивач вказує, що В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти мною та ОСОБА_2 набуто спірне майно, а саме побудовано новий двухповерховий будинок - за адресою : АДРЕСА_1 , вартістю 251550 грн., який було побудовано замість зруйнованого старого будинку; автомобіль «Фольксваген Пасат», д/н НОМЕР_1 , синього кольору, вартістю - 30000грн.; автомобіль ГАЗ - 32213, д/н НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , вартістю - 60000грн.; автомобіль ВАЗ - 2103, д/н НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 вартістю - 17000 грн.

Будинок АДРЕСА_1 та автомобілі являються об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, тобто власністю ОСОБА_1 та власністю ОСОБА_2 .

До розірвання шлюбу та вже після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 не надає позивачу право на користування спірним будинком та автомобілями. Нікого не пускає до будинку, при цьому змінив вхідні замки у будинок. Копії ключів відмовляється надавати позивачу. Крім того, відповідач переховує автомобілі та документи від них, а також переховує документи на будинок.

Враховуючи вказані обставини позивач звернулася до суду із вказаним позовом та просить суду, поділити спільно набуте майно подружжя та виділити їй Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 ; Ѕ частину автомобіля «Фольксваген Пасат», д/н НОМЕР_1 , синього кольору; Ѕ частину автомобіля автомобіль ГАЗ - 32213, д/н НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 ; Ѕ частину автомобіля ВАЗ - 2103, д/н НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 .

Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про прийняття до розгляду та відкриття провадження від 18.03.2021 року відповідачу був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву.

08.04 2021 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Кучер Ю.В. надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , згідно якого позовні вимоги визнає частково та просить суд постановити рішення, яким визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 транспортні засоби ГАЗ-32213, д.н.з. НОМЕР_2 , 1999 року випуску, ВАЗ-2103, д.н.з. НОМЕР_4 , 1975 року випуску та «Фольксваген Пасат», д.н.з. НОМЕР_1 , 1986 року випуску. В порядку поділу майна просить визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль ГАЗ-32213, д.н.з. НОМЕР_2 , 1999 року випуску та ВАЗ-2103, д.н.з. НОМЕР_4 , 1975 року випуску. За ОСОБА_2 визнати право власності на автомобіль «Фольксваген Пасат», д.н.з. НОМЕР_1 , 1986 року випуску. У задоволенні решти позовних вимог просить відмовити з підстав вказаних у відзиві.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Наявний між сторонами спір є спором, пов`язаним з поділом спільного сумісного майна подружжя, тому вказані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Аналогічна норма закріплена також в ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1, 5, 6, 7, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.82 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При вирішенні спору про поділ майна сторонами повинні бути доведені обставини, зокрема про наявність спірного майна, належність майна, вартість майна.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається та підтверджено відповідачем, що з 10.11.1990 року по 20.01.2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Проте у підтвердження даної обставини сторонами до суду доказів не надано.

Позивач вказує, що за період шлюбу з відповідачем сторонами було набуто спільне майно у вигляді ново побудованого будинку по АДРЕСА_1 . На підтвердження вказаного факту позивачем до суду надано фото будинку та визначено вартість будинку у сумі 251550грн. Будь яких доказів належності сторонам будинку за вище вказаною адресою, який зображено на фото, до суду не надано. Суд констатує, що фото не є належним доказом встановлення належності майна особі. Підтвердження права власності на майно підтверджується правовстановлюючими документами із зазначенням технічних характеристик об`єкта нерухомості, вартість такого майна визначається шляхом проведення оцінки суб`єктом оціночної діяльності у встановленому законодавством порядку. Проте вказані документи позивачем до суду не надано, як і не надано обґрунтованого пояснення обставин не можливості надання їх до суду. Наданий відповідачем технічний паспорт від 14.04.2003 року на домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.09.2003 року, реєстровий номер 3640, суд вважає неналежним доказом, оскільки даний техпаспорт є застарілим, дані в техпаспорті вказані станом на 2002-2003р.р., даних про проведення поточної інвентаризаії станом на даний час немає. Крім цього, як стверджує позивач та не оспорює відповідач, належний ОСОБА_2 житловий будинок було зруйновано та побудовано новий, і на новобудову сторонами не надано до суду правовстановлюючі документи.

Твердження позивача про те, що у відповідача у власності є транспортні засоби ГАЗ-32213, д.н.з. НОМЕР_2 , 1999 року випуску, ВАЗ-2103, д.н.з. НОМЕР_4 , 1975 року випуску та «Фольксваген Пасат», д.н.з. НОМЕР_1 , 1986 року випуску та вказані автомобілі було придбано у період шлюбу та є спільно набутим майном сторін, - не підтверджуються матеріалами справи. Будь які дані, щодо реєстрації права власності вказаних транспортних засобів, як за ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 , дані щодо їх технічних характеристик, дані щодо вартості даних автомобілів, сторонами до суду не надано. А тому у суду немає достатніх підстав вважати, що вказані транспортні засоби взагалі є у власності когось із сторін та можуть бути предметом даного спору. Визнання відповідачем факту належності спірних транспортних засобів об`єктом права спільної сумісної власності, на є достатнім для встановлення об`єктивних обставин у справі. Рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.

Суд констатує, що поданий до суду представником відповідача адвокатом Кучер Ю.В. відзив на позовну заяву, не відповідає вимогам ст.178 ЦПК України, оскільки у відзиві вказані самостійні вимоги щодо предпета спору, які не заявлялись позивачем і які по суті є зустрічними позовними вимогами щодо предмету позову, проте зустрічного позову відповідно до вимог ЦПК України відповідачем не заявлено і будь-яких клопотань від представника відповідача з даного приводу до суду не надходило. Надані пояснення у відзиві суд оцінює критично, оскільки вони не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами.

Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведені та необгрунтовані, не підтверджені доказами, фактично позовні вимоги грунтуються на припущеннях, тому у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а тому понесені позивачем судові витрати не підлягають до відшкодування відповідачем. Представником відповідача адвокатом Кучер Ю.В. до суду надано розрахунок судових витрат понесених відповідачем у розмірі 10000грн. Суд вивчивши матеріали справи, враховуючи порядок розгляду справи, вважає розмір судових витрат понесених відповідачем значно завищеним, а тому суд вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати на правову допомогу у розмірі 3000грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 43, 76-84, 89, 206, 259, 263-265, 354 ЦПК України,суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 судові витрати у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Ознайомитись з повним текстом судового рішення, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Апеляційні скарги на рішення можуть бути подані протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції або безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: О. М. Суходольський