Справа № 760/2720/21
Провадження № 8/760/13/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2021 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Ішуніної Л. М., за участю секретаря судового засідання Соломахи А. П., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання права власності на майно.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 серпня 2020 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Жовноватюк В. С.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року відкрито загальне позовне провадження.

Розпорядженням Виконуючого обов`язки керівника апарату Петухової А. О. від 05 лютого 2021 року № 302 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/17627/20, провадження № 2/760/2325/21, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Жовноватюк В. С. у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами.

На підставі вищевикладеного та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду для розгляду вказаної цивільної справи визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

Вищезазначену справу, відповідно до Реєстру справ (проваджень) переданих судді для розгляду, передано головуючому судді 14 квітня 2021 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року цивільну справу № 760/17627/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання на 20 квітня 2021 року о 12-00 год.

09 березня 2021 року до суду засобами поштового зв`язку надійшла заява від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , про забезпечення позову, в якій просить заборонити ОСОБА_3 користуватись (заходити, проживати) квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та заборонити ОСОБА_3 передавати її у користування третім особам, у тому числі на підставі цивільно-правових угод (договору оренди, найму, та ін.), усних домовленостей тощо до закінчення розгляду справи у суді.

Заява мотивована тим, що вона є власником зазначеної квартири на підставі договору дарування, укладеного 24 липня 2012 року між нею (обдарованою) та ОСОБА_4 (дарувальник). Заявник зазначає, що в липні 2020 року їй стало відомо про те, що вищевказану квартиру реалізовано приватним виконавцем на електронних торгах, в порядку виконання виконавчого листа № № 760/4475/18 від 12 грудня 2018 року, відповідно до якого боржником є ОСОБА_4 (дарувальник квартири). Новим власником квартири є ОСОБА_3 .

У серпні 2020 року ОСОБА_3 самочинно вселилась у квартиру та встановила сигналізацію, зрізавши та встановивши нові замки в зазначеній квартирі, обмеживши доступ ОСОБА_1 до неї. Ураховуючи те, що заявник не може користуватися ні квартирою, ні належним їй майном, яке знаходиться в квартирі, а користування квартирою та проживання в ній відповідача зумовлює реальний ризик того, що відповідач, усвідомлюючи наслідки визнання права власності за ОСОБА_1 права власності на квартиру, буде намагатися відчужити майно, яке знаходиться в квартирі., що призведе до втрати (збитків) майна ОСОБА_1 .

Заява про забезпечення позову, відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України, розглянута без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали цивільної справи та заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується в тому числі забороною вчиняти певні дії.

Виходячи з зазначених норм чинного законодавства України, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Крім цього, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. (постанова Верховного Суду від 04.06.2020 р. у справі № 200/12227/17)

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору між сторонами є визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 .

Представник позивача, звертаючись із заявою про забезпечення позову не обґрунтував свої вимоги щодо забезпечення позову та їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також те, яким чином не вжиття саме такого заходу забезпечення позову як заборона відповідачу користуватися квартирою та передавати її у користування третім особам, у тому числі на підставі цивільно-правових угод, усних домовленостей тощо, у зв`язку з тим, що в указаній квартирі знаходиться майно належне позивачу, може вплинути на виконання рішення суду по даній справі.

При цьому наявність у даній квартирі майна, яке належить позивачу, не підтверджена жодними доказами.

Враховуючи те, що предметом позову є вимога про визнання права власності на квартиру, забезпечення позову шляхом заборони відповідачу користуватися квартирою та передавати її у користування третім особам, у тому числі на підставі цивільно-правових угод, усних домовленостей тощо, є помилковим, оскільки цей захід не знаходиться у зв`язку з предметом позовних вимог, а отже не відповідає зазначеній в законі меті щодо вжиття судом заходів забезпечення позову, з урахуванням того, що не вжиття саме такого заходу забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення у даній справі.

Крім того судом враховується, що у відповідності до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 149-154,157,353 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , про забезпечення позову в цивільні справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо (частина перша статті 355 ЦПК України)або через суд першої інстанції (пункт 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Л. М. Ішуніна