П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 року місто Київ

справа № 367/10045/19

апеляційне провадження № 22-ц/824/581/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Оладько С.І. від 8 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він є одним із учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Капіталінвестторг" (далі - ТОВ "Капіталінвестторг") на балансі якого знаходиться нежиле приміщення площею 71, 9 кв. м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

1 липня 2016 року між ТОВ "Капіталінвестторг" та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди нерухомого майна № 05-2016, згідно умов якого ФОП ОСОБА_2 взяла вказане приміщення в оренду з метою здійснення торгівельної діяльності.

Знаючи, що позивач являється одним із учасників ТОВ "Капіталінвестторг", ОСОБА_2 звернулася до нього з проханням надати їй грошові кошти для закупки товару для магазину.

19 липня 2016 року та 3 серпня 2016 року ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50 000 грн. для придбання товарів для магазину, про що були складені відповідні розписки.

7 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення суми боргу протягом п`яти днів з моменту отримання вимоги, однак відповідач свої зобов`язання не виконала і позику не повернула.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 8 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник зазначає, що факт складання розписок про отримання грошових коштів підтверджує виникнення між сторонами правовідносин з договорів позики, а тому зазначення, що кошти були надані на купівлю товару для магазина правового значення не мають; суд першої інстанції не встановив дійсної правової природи правовідносин, що виникли між сторонами, а тому дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 19 липня 2016 року ОСОБА_2 склала розписку, згідно якої вона отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 30 000 грн. на закупку товару для магазина "ІНФОРМАЦІЯ_1".

3 серпня 2016 року ОСОБА_2 склала ще одну розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_1 20 000 грн. на закупку товару для магазину.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено існування між сторонами договірних правовідносин, що виникли на підставі позики, оскілки зі змісту розписок не вбачається, що грошові кошти були надані в борг і відповідач зобов`язувалася їх повернути.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Крім того, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

З матеріалів справи убачається, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано копії розписок від 19 липня 2016 року та 3 серпня 2016 року відповідно до умов яких, ОСОБА_2 отримала від позивача грошові кошти в розмірі 30 000 грн. та 20 000 грн. на придбання товарів для магазина.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Врахувавши те, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Суд першої інстанції правильно встановив, що надані позивачем розписки не містять вказівки про те, що отримані грошові кошти були надані в борг, а також зобов`язання їх повернення.

Ураховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про те, що факт складання розписок про отримання грошових коштів підтверджує виникнення між сторонами правовідносин з договорів позики є безпідставними.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не встановив дійсної правової природи правовідносин, що виникли між сторонами також є необґрунтованими, оскільки, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність між сторонами правовідносин пов`язаних з невиконанням позичальником умов договорів позики (боргових зобов`язань).

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 8 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 15 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді: