Справа № 2-6902/05
№ 4-с/183/12/21

У Х В А Л А
05 квітня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Устименко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Корєлої Ольги Миколаївни, стягувач ОСОБА_2 ,
за участю скаржника представника скаржника ОСОБА_3 , -
03 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Корєлої Ольги Миколаївни, у якій з урахуванням уточнень просив суд:
-визнати неправомірними дії та бездіяльність державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділ) Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) Корєлої О.М. у виконавчому провадженні № 17177808 по накладенню арешту на банківський рахунок ІВАN: НОМЕР_1 , відкритий в акціонерному товаристві комерційний банк «Прватбанк», на ім`я боржника для виплати заробітної плати банківський рахунок боржника ІВАN: НОМЕР_2 , відкритий на ім`я боржника в АТ «УкрСиббанк» для виплати заробітної плати;
-скасувати Постанову про арешт коштів боржника від 09.06.2020 року, якою було накладено арешт на банківський рахунок ІВАН: НОМЕР_3 відкритий в акціонерному товаристві комерційний банк «Прватбанк», на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах виконавчого провадження №17177808, за виконавчим листом лист № 2-6902 виданого 24.11.2002 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області;
-скасувати Постанову від 09.06.2020 року, про накладення штрафу на боржника ОСОБА_1 , в межах виконавчого провадження №17177808, за виконавчим листом лист № 2- 6902 виданого 24.11.2005 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області;
-скасувати Постанову від 09.08.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника ) праві курування транспортними засобами.
Так, в межах відкритого виконавчого провадження, боржник повідомив державного виконавця про те, що він перебуває в рядах Збройних Сил України з 15 березня 2015 року, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_4 , де і отримує заробітну плату на відповідний банківський рахунок.
Зазначену інформацію державний виконавець проігнорувала, не звернула уваги на те, що зазначений рахунок є рахунком зі спеціальним режимом, звернення стягнення на такі рахунки заборонено законом. Між тим, державний виконавець в порушення вимог закону наклала на нього арешт, жодна спроба зняти арешт в позасудовому порядку, не надала позитивних результатів для боржника.
Так, боржник зазначає, що звертався до державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про зняття арешту з вищезазначеного банківського рахунку, а саме: для виплати заробітної плати.
На адресу Скаржника (Боржника) надійшов Лист від 27.10.2020 року за №Р-3496-02 за підписом начальника Управління про відмову в здійсненні дій по зняттю арешту з рахунку з спеціальним режимом.
Таким чином, ОСОБА_1 в особі свого представника, наполягає на неправомірності дій державного виконавця Корєлої О.М., яка, володіючи інформацією про місце роботи боржника, не здійснила своєчасного направлення відповідної постанови про звернення стягнення на заробітну плату, за місцем роботи, тобто за місцем проходженням служби боржника, а також державним виконавцем неправомірно накладено арешти на кошти боржника, яка володіючи офіційною та достовірною інформацією про банківський рахунок, який використовується для отримання заробітної плати, не здійснила дії, направлених на скасування арешту з рахунків, на який здійснюється перерахування заробітної плати, тим самим, штучно створила виникнення заборгованості з виплати аліментів.
Неправомірні дії державного виконавця та винесені нею постанови призвели до неможливості отримання заробітної плати боржником, до неможливості придбання продуктів харчування, інших необхідних засобів для існування сім`ї боржника, що завдало йому моральної шкоди, яку він оцінює в 100000 грн.
У запереченнях на скаргу державний виконавець Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Корєла О.М. зазначає, що у їх відділі перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-6902 від 24.11.2005 року про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліментів у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 28.10.2005 року.
11.01.2006 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.
До 05.03.2013 року виконавчий документ було передано до Новомосковського міського відділу (з обслуговування міста Новомосковськ та Новомосковського району) ГУ МВС України в Дніпропетровській області, для відрахування аліментних платежів із заробітної плати боржника. До вищезазначеної дати заборгованість за виконавчим документом була відсутня.
29.03.2018 року виконавче провадження передано в рамках одного відділу до державного виконавця Корєлої О.М. того ж дня боржнику направлено виклик.
13.09.2018 року боржник з`явився до державного виконавця був ознайомлений із сумою боргу та зобов`язався її погасити в повному обсязі, про що надав письмові пояснення.
Між тим, боржник самостійно заборгованість не сплатив, перераховував на рахунок з обліку депозитних сум Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) незначну частину коштів, що навіть не покривало щомісячного платежу.
01 червня 2020 року до Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) звернулась стягувач із заявою, в якій зазначила, що не отримувала аліменти.
09.06.2020 року відповідно до ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про звернення стягнення на кошти, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
До Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від банківський та інших фінансових установ, на адресу яких було направлено постанову про арешт коштів боржника документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із Законом, не надходило, тому 02.09.2020 року боржнику направлено відповідь щодо відсутності законних підстав для зняття арешту з коштів .
Також державний виконавець зазначає, що нею, у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», та у відповідності до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5) винесено постанови про накладення арешту на майно та кошти боржника.
В свою чергу, вимоги ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» дійсно передбачають випадки, коли не підлягають арешту кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. В такому разі, банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Лише тоді, виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.
Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.
За таких обставин, державний виконавець наполягає на тому, що під час вчинення виконавчих дій вона має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, на які заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
Також, виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі, у разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено Законом. Проте, жодних документів щодо підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом, до державного виконавця від банків не надходило.
Накладаючи арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 , який не виконав судове рішення, державний виконавець у постанові від 09 червня 2020 року зазначила, що арешт накладається на грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.
Рахунок НОМЕР_5 був відкритий в AT КБ «Приватбанк». Банк, на якого нормами статті 52 Закону України «Про виконавче провадження»покладено обов`язок визначати статус рахунку та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову державного виконавця про накладення арешту на кошти боржника, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_5 , банк виконав.
Крім того, державний виконавець зазначає, що Закони України та інші нормативно правові документи не містять заборони завертати стягнення та накладати арешти на кошти на рахунках боржників, які відкриті для зарахування виплат, а також не визначають такі рахунки із спеціальним режимом використання. Крім того, ст. 7 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», яка визначає види рахунків, що можуть відкриватися баками своїм клієнтам, не містять такого виду рахунку, як зарплатний.
Боржник ОСОБА_1 не надав державному виконавцю достатні документи на підтвердження того, що його рахунок, на який було накладено арешт, має спеціальний режим використання, також боржником не надано доказів щодо отримання заробітної плати на рахунок НОМЕР_5 , що відкритий в AT КБ «Приватбанк» на час подання скарги, враховуючи той факт, що ним 09 жовтня 2020 року, відкрито рахунок в АТ «Укрсиббанк». Отже, до погашення заборгованості зі сплати аліментів в повному обсязі, на думку державного виконавця, відсутні законні підстави для скасування постанови про арешт коштів боржника.
Звернула увагу державний виконавець у своїх запереченнях на обставини, викладені у скарзі щодо її обізнаності про місце роботи боржника. Державний виконавець спростовує такі доводи боржника, навпаки наголошує на тому, що неодноразово про особистому прийомі роз`яснювала та зобов`язувала боржника надати довідку про доходи за весь період працевлаштування та наказ прийняття на роботу. Відповідно до п.8 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.
Державним виконавцем неодноразово встановлювалась інформація щодо місця працевлаштування (отримання доходів) боржником шляхом здійснення запитів до Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України. Починаючи з 29.03.2018 року, відповідно до відповідей ПФУ та ДФС боржник доходу не отримував, а державний виконавець отримав достовірні відомості щодо працевлаштування та отримання доходу боржником, які підтверджено документально лише 25.09.2020 року. Відповідно, постанова про звернення стягнення на заробітну плату пенсію, стипендію та інші доходи боржника винесена 29 вересня 2020 року, та направлена за місцем отримання доходу боржника, а саме В/Ч НОМЕР_4 . У грудні 2020 року із заробітної плати боржника стягнуто 5227,88 грн. У січні 2021 року стягнення були відсутні. Державним виконавцем на адресу військової частини НОМЕР_4 направлено вимогу про надання звіту відрахувань та надання довідки про доходу боржника починаючи з 01.09.2020 року.
За таких обставин, ці доводи боржника державний виконавець вважає безпідставними та необґрунтованими, скаргу вважає такою, що подано з пропуском строку, визначеного ст.. 449 ЦПК України, а вимоги щодо скасування постанови про накладення штрафу взагалі повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства.
Оскільки Боржник не посилається на жодну норму закону, яку повинен застосувати суд, скасовуючи рішення державного виконавця, вважає не доведеними вимоги скарги в цій частині.
Таким чином, державний виконавець наполягає на недоведеності боржником ні фактів порушень його прав, ні охоронюваних законом інтересів зі сторони державного виконавця, тому просить відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі.
У доповненнях до своїх заперечень на скаргу, державний виконавець наголошує на тому, що кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на банківський рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк у свою чергу в межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, за розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо) і не є набувачем цих коштів. Кошти після зарахування на рахунок отримувача є його власністю, втратили свій цільовий статус (пенсії, соціальних виплат), та набули статус вкладу.
Таким чином, державний виконавець наголосила на необхідності застосування висновку у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України у від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15, та постанові від 03.02.2021 року у справі № 756/1927/16-ц.
В судовому засіданні представник боржника адвокат Коломоєць С.В. свою скаргу підтримав, надав пояснення щодо обставин, викладених у скарзі.
Представник Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої Служби Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) в судове засідання не зявилася, її неявка не перешкоджає розгляду скарги.
Представник стягувача адвокат Медведовська Л.М. заперечувала проти задоволення скарги, наполягала на тому, що лише завдяки добросовісному виконання державним виконавцем свої обов`язків.
Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали, подані до скарги, дослідивши матеріали виконавчого провадження, дійшов до наступного висновку.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль, де сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи, що відповідає приписам ст. 447 ЦПК України.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2005 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі ј частини від заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30% від прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з 28.10.2005 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 62).

11.01.2006 року державним виконавцем державної виконавчої служби в м.Новомосковську та Новомосковському районі Піддубною Л.Б. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 63).

Матеріали виконавчого провадження не містять даних про виконання рішення до 13.09.2018 року, в означену дату ОСОБА_1 надав пояснення державному виконавцю про відсутність у нього інформації про фактичне проживання стягувача та його зобов`язання перераховувати кошти на депозитний рахунок. При цьому боржник зазначив про свою обізнаність щодо суми боргу (а.с. 64).

03 червня 2020 року Новомосковським міськрайонним відділом ДВС зареєстровано заяву стягувача ОСОБА_4 , в тому числі, щодо видачі довідки про розмір заборгованості по аліментах (а.с. 65).

09.06.2020 року державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Корєлою О.М., відповідно до ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», винесено постанову про звернення стягнення на кошти, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках та/або звернення стягнення на які заборонено законом (а.с. 48).

20.08.2020 року від боржника надійшла заява про зняття арешту із банківської картки та надано довідку з банківської установи про залишок коштів на картці для виплат, який станом на 18.08.2020 року становив 52272,91 грн. Рух коштів у банківській довідці відсутній, як і відсутнє підтвердження щодо отримання заробітної плати на відповідний рахунок (а.с. 66,67)

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках банківських установ на ім`я Боржника, зокрема, арештовано грошові кошти, які знаходяться на картковому рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», який відкритий на ім`я боржника та використовується для виплати йому заробітної плати .

Наведені обставини підтверджуються відповідними довідками-виписками, виданими АТ КБ «ПриватБанк», сформованим за період з 23.04.2015 до 22 жовтня 2020 року (а.с. 14-23).

Із змісту постанови державного виконавця від 09 червня 2020 року про накладення арешту на кошти боржника вбачається, що державний виконавець визначила банківським установам порядок її виконання, із застереженням щодо накладення арешту на рахунки та/або звернення стягнення на які заборонено законом та які належать боржнику.

У відповідності до ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки виконавець отримує в податкових органах, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов`язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача (ч.1)

Виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, розміщені на його рахунках і на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи (ч.2).

Не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках (ч.3).

У відповідності до ч.4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження », у разі якщо після накладення виконавцем арешту на кошти боржника - юридичної особи у банках чи інших фінансових установах боржник умисно не виконує судового рішення і відкриває нові рахунки в банках чи інших фінансових установах, виконавець надсилає відповідним правоохоронним органам матеріали для притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

Таким чином, вимоги ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» дійсно передбачають випадки, коли не підлягають арешту кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. В такому разі, банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Як свідчать матеріали, подані до скарги, боржником, на момент подачі заяви про скасування арешту, не подано державному виконавцю достовірних відомостей, що відкритий картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я боржника використовується для виплати йому заробітної плати, таких даних при виконанні постанови про накладення арешту не подано і банківською установою.

Згідно п. а ч.1, ч.4 ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у 10-денний строк з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У відповідності до ч.5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Поважність причин пропуску строку є оціночним поняттям та має встановлюватися в кожному окремому випадку на підставі відповідних доказів, які у свою чергу оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Та підтверджені належними доказами.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону, суд при вирішенні питання про поновлення строку для подання скарги, повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від обставин, характеру цих причин зробити висновок про їх поважність.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця, боржник не звертався до суду з заявами про поновлення йому пропущеного строку для звернення до суду, не надавав даних про поважність причин пропуску встановленого процесуальним законом строку, однак з огляду на те, що при відкритті провадження по скарзі судом не вирішувалося питання про поновлення строку для оскарження дій державного виконавця, суд вважає за необхідне розглянути скаргу по суті.

Як зазначав суд вище, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлені обов`язки та права виконавця. Так статтею передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Також виконавець має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість,коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Пунктом 2 частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» заборонено звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Положеннями ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно з абзацом другим частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 передбачено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця, в якій зазначається: сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом; стягнення виконавчого збору, витрати виконавчого провадження, штрафи, накладені на боржника під час виконавчого провадження; основна винагорода приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що на які накладається арешт, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Відповідно до пункту 3 Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. До поточних рахунків також належать рахунки із спеціальним режимом їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

Аналіз наведених норм права передбачає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Як вбачається з матеріалів справи державний виконавець наклала арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках боржника, а також інших відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику.

Таким чином винесена постанова містить вказівку про нерозповсюдження її дії на спеціальні рахунки, арешт яких забороняється.

Після отримання цієї постанови, саме Банк зобов`язаний був відповідно до вимог ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на такому рахунку.

Як вбачається із матеріалів справи, Банк не повідомив державного виконавця про наявність передбачених ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» обставин, які унеможливлюють накладення арешту на рахунки належні боржникові.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що в діях державного виконавця Корелої О.М. відсутні порушення вимог ст.ст. 18, 52 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим доводи боржника, викладені у його скарзі в цій частині щодо скасування постанови про арешт коштів боржника від 09.06.2020 року та постанови про арешт коштів боржника від 26.10.2020 року не обґрунтовані, задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо скасування постанови державного виконавця від 09.06.2020 року про накладення штрафу на боржника, суд бере до уваги заперечення державного виконавця щодо підвідомчості даної категорії справ, та звертає увагу боржника на наступне.

Частиною другою статті 74 Закону № 1404 VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

У відповідності до п.1 ч.1 ст. 19 КАС України, в редакції Закону України від 03.10.2017 року №2147-VIII, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах,зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, учасники виконавчого провадження, в порядку ЦПК України, мають право на оскарження рішення, дії або бездіяльності спеціального суб`єкту - державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого згідно із вимогами ЦПК. В інших випадках, заявник, має право звертатися до відповідного адміністративного суду в порядку, визначеному нормами КАС України.

Відповідно до ч 6. ст. 21 КАС України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про закриття провадження по скарзі в частині скасування постанови державного виконавця від 09.06.2020 року про накладення штрафу на боржника.

Вирішуючи питання щодо скасування постанови від 09.08.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, суд звертає увагу боржника на наступне.

Відповідно до частини 9 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанову, серед інших про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсяз і.

При примусовому виконанні виконавчого листа № 2-6902 від 24.11.205 року, виданого Новомосковським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліментів у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 28.10.2005 року.

09.08.2018 року державним виконавцем винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, та встановлено, що за боржником за період з 01.03.2013 року по 01.06.2018 року, оскільки існувала заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 34854,29 грн., що перевищувало суму відповідних платежів за шість місяців.

Суд не вбачає підстав для скасування винесеної постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами з огляду на наявність заборгованості зі сплати штрафу.

За таких обставин, скарга в цій частині також не обґрунтована, задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 447-453 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги на дії державного виконавця Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Корєлої Ольги Миколаївни.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 15 днів з моменту її оголошення.

Суддя Сорока О.В.