Ухвала

Іменем України

13 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 509/2178/20

провадження № 61-5596ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Приватного підприємства «Лідер Авто Захід» про визнання договору комісії недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна та документів з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року до суду надійшов позов ОСОБА_3 про визнання договору комісії, договору купівлі-продажу недійсними та витребування майна та документів з чужого не законного володіння.

16 липня 2020 року до суду надійшла заява представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб.

В обґрунтування заяви представник позивача посилався на те, що фактично транспортний засіб перебуває у користуванні відповідача, у разі задоволення позову про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого не законного володіння, не вжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, зробити неефективним захист прав позивача в обраний ним спосіб у разі укладення відповідачем з іншими особами будь-яких договорів, предметом яких є транспортний засіб та у разі передання їх у власність іншим особам.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, заяву представника ОСОБА_3 - Радулова В.В. про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на транспортний засіб марки «ТОYOTA LAND CRUISER» VIN НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , кузов НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 , чорного кольору, 2003 року випуску, який належить ОСОБА_1

31 березня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені заява про забезпечення позову.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку;

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційних скарг, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою та правильне застосування судами норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення..

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України видами забезпечення позову є: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що позивачем надано належне обґрунтування існування ризику відчуження відповідачем спірного транспортного засобу на користь третіх осіб до ухвалення рішення у цій справі.

За таких обставин, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що між сторонами виник спір, пов`язаний із правом власності на спірний транспортний засіб, врахувавши співмірність обраного позивачем виду забезпечення позову із заявленими вимогами, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний транспортний засіб, оскільки невжиття таких заходів може призвести до утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що у представника позивача - Радулова В. В. були відсутні повноваження на подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову від 15 липня 2020 року, є необґрунтованими з огляду на таке.

Так, заявник у касаційній скарзі зазначає про те, що у матеріалах справи є ордер від 16 липня 2020 року серії ОД № 607017, виданий адвокатом Радуловим В. В. на підставі договору про надання правової допомоги від 20 травня 2020 року.

Договір про надання правової допомоги від 20 травня 2020 року є самостійним документом, який підтверджує повноваження адвоката Радулова В. В. на представництво інтересів позивача, а тому відсутні підстави вважати, що звертаючись 15 липня 2020 року до суду із заявою про забезпечення позову, Радулов В. В. не мав повноважень на представництва інтересів позивача.

При цьому, зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду вбачається, що такі доводи заявника були перевірені судом апеляційної інстанції, яким зазначено, що Радулов В. В. є представником позивача, що підтверджується ордером, позивач підтримує вимоги.

Щодо доводів заявника у касаційній скарзі про те, що у Радулова В. В. були відсутні повноваження на подання позовної заяви від 15 травня 2020 року, то такі доводи не є предметом перевірки під час перегляду в касаційному порядку судових рішень про задоволення заяви про забезпечення позову та можуть бути перевірені під час оскарження судового рішення по суті вирішення спору.

Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, зроблених Верховним Судом у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 487/8737/19, є необґрунтованими, оскільки встановлені судами обставини у вказаній справі та у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, не є подібними. Верховний Суд зазначає, що вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову вирішується у кожній справі окремо із урахуванням конкретних фактичних обставин.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Отже, оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, постановленим із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Щодо клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали

У касаційній скарзі міститься клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якому заявник просить Верховний Суд постановити окрему ухвалу, відповідно до змісту якої вказати головуючому у суді першої інстанції на недопустимість порушень вимог ЦПК України під час розгляду справи.

В обґрунтування вказаного клопотання заявник посилається на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції допускаються порушення вимог ЦПК України, принципу рівності сторін та права на судовий захист. Так, зі змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що вона поставлена у відкритому судовому засіданні, проте відповідач не повідомлявся належним чином про дату та час розгляду відповідного клопотання; суд першої інстанції призначив сторонам різні дати судового засідання (відповідач викликався в судове засідання 25 серпня 2020 року, позивач - 26 серпня 2020 року); 03 лютого 2021 року представник відповідача подав клопотання про витребування доказів, яке станом на момент подання касаційної скарги судом не розглянуто; поряд із цим, представник позивача 03 березня 2021 року подав до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів, яке розглянуто 12 березня 2021 року у відкритому судовому засіданні, в яке відповідач не викликався; також відповідачем заявлялися відводи головуючому судді в суді першої інстанції, які розглядалися у відкритих судових засіданнях без повідомлення відповідача.

Розглядаючи клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали, Верховний Суд виходить із такого

Згідно з частиною десятою статті 262 ЦПК Українисуд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлення під час розгляду справи порушень норм матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на активи, які є предметом спору у справі про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави, чи на інші активи відповідача, які відповідають вартості оспорюваних активів, розглядається судом не пізніше трьох днів з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін (частина п'ята статті 153 ЦПК України).

Таким чином, за загальним правилом суд розглядає заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи, а тому посилання заявника на те, що він не повідомлявся належним чином про дату та час розгляду заяви про забезпечення позову, є необґрунтованими. У цій справі відсутні випадки, передбачені частиною п'ятою статті 153 ЦПК України, для розгляду судом заяви про забезпечення позову у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Щодо посилання заявника на те, що суд першої інстанції призначив сторонам різні дати судового засідання (відповідач викликався в судове засідання 25 серпня 2020 року, позивач - 26 серпня 2020 року); 03 лютого 2021 року представник відповідача подав клопотання про витребування доказів, яке станом на момент подання касаційної скарги судом не розглянуто; поряд із цим, представник позивача 03 березня 2021 року подав до суду першої інстанції клопотання про витребування доказів, яке розглянуто 12 березня 2021 року у відкритому судовому засіданні, в яке відповідач не викликався; також відповідачем заявлялися відводи головуючому судді в суді першої інстанції, які розглядалися у відкритих судових засіданнях без повідомлення відповідача, Верховний Суд зазначає, що вказані процесуальні дії вчинялися після ухвалення оскаржуваного судового рішення (16 липня 2020 року), а тому не підлягають перевірці судом касаційної інстанції у межах розгляду касаційної скарги на ухвалу суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову.

Враховуючи наведене, Верховним Судом не встановлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які слугували б підставою для постановлення окремої ухвали у цій справі.

Керуючись частиною четвертою статті 262, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 липня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Приватного підприємства «Лідер Авто Захід» про визнання договору комісії недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна та документів з чужого незаконного володіннявідмовити.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подали касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик