Постанова

Іменем України

14 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 450/2410/18

провадження № 61-19036 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

відповідачі: ОСОБА_1 , Лисиничівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області у складі судді Кіпчарського М. О. від 21 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів: Мельничук О.Я., Ванівського О. М., Шеремети Н. О. від 06 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2018 року публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ,

АТ «Українська залізниця», товариство) «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету сільської ради, визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю.

Позовні вимоги, які були уточнені 07 грудня 2018 року, мотивовано тим,

що на замовлення Державного територіально-галузевого об`єднання

(далі - ДТГО) «Львівська залізниця», правонаступником якого є

ПАТ «Українська залізниця», з метою оформлення правовстановлюючих документів на право користування земельними ділянками, у 2015 році була розроблена Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 22,3411 га ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком «Львів-Красне» (ділянка 1 від 1462 км +391 м до 1464 км + 227 м,

ділянка 2 від 1466 км+535 м до 1469 км+338 м) в адміністративних межах Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

У результаті виконаних робіт встановлено, що площа земельних ділянок ДТГО «Львівська залізниця» на даній ділянці становить 74,2783 га. Проте,

у результаті польового обстеження та при аналізі інформації з електронної бази Державного земельного кадастру встановлено, що на земельній ділянці смуги відведення залізниці частково розташовані суміжні земельні ділянки, які знаходяться у приватній власності громадян.

Згідно зі зведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» на ділянці «Львів-Красне»

(ділянка 1 від 1462 км+391 м до 1464 км+227 м, ділянка 2 від 1466 км+535 м до 1469 км+338 м ) в адміністративних межах Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 088282, виданий 23 березня 2001 року № 1303 (зі змінами від 15 серпня 2005 року № 499), передано у власність земельну ділянку в межах АДРЕСА_1 , частина якої площею 0,0436 га перетинається із земельною ділянкою смуги відведення залізниці.

Вказувало, що оспорюваний Державний акт на право власності на землю

серії ЛВ № 088282, № 1303 видано 23 березня 2001 року № 1303 (зі змінами від 15 серпня 2005 року № 499) ОСОБА_1 на підставі рішення

виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 30 серпня 2000 року № 68, вимоги про скасування цього акту є похідними й залежать від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого він виданий.

Вказане рішення Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та виданий на його підставі державний акт вважало незаконним та таким, що порушують їх право на постійне користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в адміністративних межах с. Підбірці Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, та такими, що підлягають скасуванню.

Вказувало, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону.

Стверджувало, що відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в межах с. Підбірці Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 «Общих начал землепользования и землеустройства» (Постанова ЦИК СРСР від 15 грудня 1928 року). При цьому, при зміні законодавства та введення інституту державних актів, вимоги щодо їх оформлення поширювалися тільки на нові земельні ділянки при їх відведенні та не вимагалося отримання актів на існуючі на наявні у користуванні землі.

Позивач зазначав, що в межах Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ширина смуги відведення визначена «Інвентаризацією земель смуги відчуження Львівської залізниці на дільниці Красне-Львів км 1431/3-1469/4», яка погоджена з старшим землевпорядником Пустомитівського району Львівської області та встановлена ширина смуги відведення у місці перетину земельних ділянок 80 м від осі колії.

Також така смуга відведення визначена Технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 74,2783 га ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком « Львів-Красне» (ділянка 1 від 1462 км+391 м до 1464 км+227 м, ділянка 2 від 1466 км+535 м до 1469 км+338 м) в адміністративних межах Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області та відносяться до земель транспорту, тому їх передача у приватну власність здійснена з порушенням встановленого

ЗК України порядку.

Вважало, що Лисиничівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області під час прийняття оскаржуваного рішення порушила пункт б частини четвертої статті 84 ЗК України, згідно якого до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, зокрема, землі під державними залізницями. Майно залізниці є державною власністю і закріплене за нею на праві повного господарського відання, а тому Лисиничівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області не мала правових підстав приймати оспорюване рішення, порушуючи право землекористування залізниці. При цьому, Львівська залізниця як суміжний користувач не погоджувала ні проєкт відведення земельної ділянки, ні акт встановлення і узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та у жодному випадку не надавала погодження на вилучення земельної ділянки.

Ураховуючи викладене, АТ «Українська залізниця» просило суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 30 серпня 2000 року № 68 у частині надання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0844 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та ведення підсобного господарства

в межах с. Підбірці Пустомитівського району Львівської області й визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю

серії IІІ-ЛВ №088282, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 25 березня 2001 року за № 1303

(зі змінами від 15 серпня 2005 року № 499), виданого ОСОБА_1 на дану земельну ділянку.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області

від 21 листопада 2019 року у задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено порушення відповідачами прав залізниці, яка не оформила право користування земельною ділянкою відповідно до норм статті 22 ЗК УРСР 1922 року, чинного на час спірних правовідносин, а тому з позивачем і не потрібно було погоджувати межі земельної ділянки при наданні її ОСОБА_1 . Також суд прийшов до висновку про неможливість застосування до даного спору заявленого відповідачами строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Суд також послався на статтю 41 Конституції України, норми ЦК України, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і осноповоложних свобод, які гарантують захист права власності.

Постановою Львівського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» задоволено частково. Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області

від 21 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» відмовлено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірна земельна ділянка належить до земель транспорту, тому право позивача є порушеними, проте ним пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено ОСОБА_1 і Лисиничівською сільською радою, оскільки АТ «Українська залізниця» звернулася до суду майже через 18 років з моменту ухвалення оспорюваного рішення виконавчого комітету та 17 років з моменту видачі оскаржуваного державного акту на право власності на земельну ділянку. На заявлені позовні вимоги поширюються положення ЦК України про позовну давність. При цьому, АТ «Українська залізниця» не надано доказів щодо об`єктивної неможливості довідатися про оспорюване рішення органу місцевого самоврядування, яке перебуває у загальному доступі та про державний акт на право власності на земельну ділянку.

При цьому апеляційний суд послався на відповідну практику Європейського суду з прав людини, Верховного Суду України та Верховного Суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Листом Львівського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року

№ 03.08/1076/2020 касаційну скаргу АТ «Українська залізниця» направлено за належністю до Верховного Суду. До суду касаційної інстанції касаційна скарга надійшла 21 грудня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 24 грудня 2020 року поновлено

АТ «Українська залізниця» строк на касаційне оскарження судових рішень, відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі, витребувано її матеріали із Пустомитівського районного суду Львівської області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, АТ «Українська залізниця», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги

АТ «Українська залізниця».

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов вірного висновку про порушення прав залізниці наданням у власність відповідачці земельної ділянки, частина якої накладається на землі залізничного транспорту. Проте суди попередніх інстанцій не в повній мірі дослідили фактичні обставини справи та надані докази, оскільки позивачу стало відомо про порушення відповідачами їх прав на спірну земельну ділянку

29 лютого 2016 року, тобто з моменту підписання акту від 29 лютого

2016 року № 17 про виконання внутрішнього зобов`язання з інвентаризації земельних ділянок згідно внутрішнього зобов`язання від 15 грудня

2014 року № 142774-НЮ, на підставі якого їм було передано Технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки Державному територіально-галузевому об`єднанню «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту, а позовна заява подана 27 липня 2018 року, тому в межах трирічного строку позовної давності.

Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року

у справі № 369/6892/15-ц (провадження №14-96 цс18), від 30 січня 2019 року у справі №357/9328/15-ц, (провадження 14-460 цс 18), від 07 квітня

2020 року у справі №372/1684/14-ц, (провадження № 14-740 цс 19) про те, що на землі транспорту, аналогічно землям водного фонду, з особливим режимом використання позовна давність на витребування землі не поширюється і позов може бути пред`явлено протягом всього часу тривання порушення прав.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до рішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області народних депутатів

від 30 серпня 2000 року № 68 та Додатку № 1 до даного рішення,

ОСОБА_1 передано у приватну власність для індивідуального житлового будівництва земельну ділянку площею 0,04 га,

у межах с. Підбірці Пустомитівського району Львівської області.

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю

серії IІІ-ЛВ № 088282, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1 303, виданого 23 березня

2001 року (зі змінами від 15 серпня 2005 року № 499), ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки площею 0,0844 га, розташованої

у с. Підбірці Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, з яких: для будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд - 0,0267 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,0577 га (т. 1, а. с. 10,195).

На підтвердження позовних вимог АТ «Українська залізниця» надало суду:

План смуги відведення лінії Тернопіль-Львів Львівської залізниці Пустомитівського району Львівської області від 1449 км+950 м до 1470 км+ 874 м, розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1965 році (т. 1, а. с.148-153);

Витяг Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 14,0050 га ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямком «Львів-Красне» від 1464 км+227 м до 1466 км+535 м для забезпечення функціонування залізничного транспорту в адміністративних межах с. Підбірці Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, розробленого КТ НВФ «Нові технології» у 2015 році (т. 1, а. с. 4);

Витяг з «Інвентаризації земель смуги відчуження Львівської залізниці на дільниці Красне-Підзамче, км 1431/3-1469/4» за 1995 рік (т. 1, а. с. 5-9);

Податкову декларацію за 2018 рік з плати за земельну ділянку загальною площею 85,5 га (т. 1, а. с. 83-87).

ОСОБА_1 у відзиві на позов та в окремій заяві заявила про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності (т. 1, а. с. 42-45, 46-47).

Лисиничівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області у відзиві на позов зазначила, про права залізниці не порушені, так як спірна земельна ділянка не є землею залізничного транспорту, а також просила застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності

(т. 1, а. с. 128-131).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

Касаційна скарга АТ «Українська залізниця»підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення у повному обсязі не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Предметом спору в цій справі є визнання незаконним та скасуваннярішення виконавчого комітету Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 30 серпня 2000 року № 68

у частині надання ОСОБА_1 земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та ведення підсобного господарства, визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю від 25 березня 2001 року, виданого ОСОБА_1 на дану земельну ділянку.

На думку позивача, спірна земельна ділянка відноситься до земель залізничного транспорту і не могла надаватися ОСОБА_2 у приватну власність.

Отже, позовні вимоги заявлено позивачем, у тому числі, з підстав порушення сільською радою норм ЗК України при виділенні земельної ділянки ОСОБА_2 .

Верховний Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання рішення сільської ради незаконним та його скасування, визнання державного акту недійсним не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування спірної земельної ділянки.

Серед способів захисту речових прав Цивільний кодекс України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173).

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державного акту на право власності не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування,

без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86, 94), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19 листопада 2019 року у справі

№ 911/3680/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19

(пункти 42-43, 47, 49).

Верховний Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У справі, що переглядається, задоволення позовних вимог АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету сільської ради, визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження спірною земельною ділянкою, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів судового захисту.

Виходячи з обставин цієї справи належним способом захисту позивача буде звернення до суду з вимогами про витребування майна із чужого незаконного володіння, якщо позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою, або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, якщо позивачу чиняться перешкоди в реалізації цих прав.

По суті, саме про заявлення таких вимог (витребування земельної ділянки, повернення земельної ділянки) у майбутньому зазначає АТ «Українська залізниця» в касаційній скарзі, що переконує Верховний Суд у тому,

що обраний у цій справі позивачем спосіб судового захисту є неефективним.

Такі вимоги (витребування земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою тощо) заявлялися АТ «Українська залізниця» у подібних справах, які були предметом касаційного перегляду, а саме постанови Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 444/1949/16 (провадження № 61-38872св18), від 23 вересня 2020 року

у справі № 450/1435/15 (провадження № 61-5259св19) та інших.

При цьому ОСОБА_1 у суді першої інстанції доводила, що спірна земельна ділянка знаходиться в її користуванні тривалий час, на ній вона з чоловіком ще у 1977 році побудувала житловий будинок, в якому проживає. Отже, заявлені, зазначені вище, позовні вимоги АТ «Українська залізниця» у разі їх доведення жодним чином не відновлює права товариства на користування земельною ділянкою, а потребуватиме повторного звернення до суду з позовом за захистом речового права.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів не вбачає необхідності надавати оцінку іншим аргументам касаційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України). Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частини друга та третя статті 412 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом

повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо судових витрат

З огляду на висновок Верховного Суду про відмову в позові судові витрати, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області

від 21 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду

від 06 жовтня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, який у задоволенні позову акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 , Лисиничівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету сільської ради, визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю відмовити.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець