12.04.2021 ЄУН №337/3304/20
Провадження №2/337/91/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді - Салтан Л.Г.

за участю секретаря - Шаповалової А.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

представника третьої особи Кошман О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до фізичної особи підприємця ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи: ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (Код , адреса: 01011, м. Київ, вул. Лескова, 9), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (Код , адреса: 01010 м.Київ, вул. Московська, 32/2), ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання договорів недійсними

В С Т А Н О В И В:

10 серпня 2020 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_5 , в якому просить визнати недійними Договір № 47 від 22 серпня 2018 року, зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» та ФОП ОСОБА_5 , відповідно до якого вимоги за Кредитним Договором № 010/17-41/176 від 28.03.2007 року перейшли до ФОП ОСОБА_5 та визнати недійним Договір відступлення прав за іпотечними договорами від 22 серпня 2018 року, між ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» та ФОП ОСОБА_5 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., зареєстрований в реєстрі за № 2170.

В обґрунтування позову посилається на те, що особа, яка отримала права вимоги, не є фінансовою установою та не має право на надання фінансових послуг. Вважає, що укладені договори є договорами факторингу, а тому стороною в них обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка має право на надання фінансових послуг. Посилається на релевантні позиції Верховного суду.

Ухвалою суду від 07.09.2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, в ході якого:

30.10.2020 року представником відповідача надано відзив, в якому він заявив про повне невизнання позову, посилався на недоведеність порушення прав позивача та неправильно обраний спосіб захисту, також заявив, що в даному випадку відступлення права вимоги не має ознак факторингу, оскільки, у зв`язку із закінченням строку дії кредитного договору, право вимоги по якому було відступлене, ОСОБА_4 не отримує ніяких фінансових послуг від кредитора. Також у відзиві зазначені ознаки відмінності факторингу від цесії, які полягають, на думку позивача, у тому, що факторинг, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Також зазначив, що договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість, натомість договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Зазначив, що правовідносини у справах, які розглядалися Верховним Судом, на які посилається позивач, не є аналогічними правовідносинам, які виникли між сторонами по цій справі.

06.10.2020 року від третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» надійшли письмові пояснення, в яких третя особа просить відмовити у позові та зазначає, що укладені договори не є договорами факторингу, а є договорами цесії, оскільки мала місце не послуга, а саме купівля-продаж права вимоги. Зазначив, що після здійснення відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» не є кредитором позивача ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_6 , який є основним боржником по кредитному договору. Також в поясненнях зазначено, що, у зв`язку із закінченням строку дії кредитного договору, у кредитора відсутня можливість нарахування поточних процентів та штрафних санкцій, які передбачені умовами договору. Також відсутня потреба в обслуговуванні заборгованості за кредитом, оскільки сума боргу є незмінною, яка зазначена у договорі відступлення прав вимоги від АТ «Райффайзен Банк «Аваль» до ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», при чому відступлення права вимоги також відбулося не на підставі договорів факторингу, а на підставі договорів цесії. ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» не надавала та не надає фінансових послуг, пов`язаних з оскаржуваними договорами а ні АТ «Райффайзен банк «Аваль», а ні ОСОБА_5 , а ні ОСОБА_6 та ОСОБА_4

11.12.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача наголошує на тому, що оспорюваними договорами порушені права ОСОБА_4 , оскільки позивач має обґрунтовану юридичну заінтересованість у визнанні недійсними договорів, бо у разі задоволення позовних вимог вона буде мати «виправдані очікування» стосовно права на розпорядження своїм майном, яке передано в іпотеку банка і мати об`єктивну можливість захищати своє право у спорі з попередніми факторами. Також вказує, що, враховуючи ту обставину, що на теперішній час на виконанні в державній виконавчій службі перебуває виконавче провадження, з примусового стягнення заборгованості за кредитним договором № 010/17-41/176 від 28.03.2007 року, є реальна загроза реалізації майна, яке належить позивачу, внаслідок чого позивач буде позбавлений можливості провести виконання зобов`язання належним чином перед належним кредитором; зазначає, що у разі задоволення позову, право вимоги повернеться до належного кредитора, перед яким позивач може виконати зобов`язання належним чином. Додатково у відповіді на відзив посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2020 року по справі № 638/22396/14-ц.

Ухвалою суду від 02.03.2021 року підготовче провадження закрите, призначено розгляд справи по суті.

В судовому засідання представник позивача, адвокат Борбовник К.В., позовні вимоги підтримав та пояснив, що вважає оскаржувані договори недійсними, тому що ФОП ОСОБА_5 не є фінансовою установою, а тому не може бути стороною оспорюваних договорів, оскільки вони є похідними від первинних кредитних правовідносин. Підтримав посилання на позиції Верховного суду, які ним були зазначені у позовній заяві та відповіді на відзив. Також зазначив, що сторона позивача не визнає, що оспорюванні договори є договорами цесії та вважає, що за своєю правовою природою вони є договорами факторингу. Також представник позивача пояснив, що розмежування цесії від факторингу, на думку позивача, здійснюється за суб`єктним складом правовідносин. Вважає ФОП ОСОБА_5 не належним кредитором, натомість визнає те, що належним кредитором є саме ТОВ «Фінансова компанія «Форінт». Вважає, що права позивача порушуються необхідністю виконувати зобов`язання перед неналежним кредитором, а також тим, що неналежний кредитор має право нараховувати відсотки, які передбачені умовами кредитного договору, а також здійснити передбачені кредитним договором нарахування штрафних санкцій. При цьому вважає, що має значення не факт реального нарахування відсотків чи штрафних санкцій, а сама по собі наявність у ФОП ОСОБА_5 такого права. Також, відповідаючи на питання учасників справи, представник позивача пояснив, що ОСОБА_4 не отримує від ФОП ОСОБА_5 ніяких фінансових послуг. Просить позов задовольнити, оскільки укладені договори є недійсними як по суті, так і за складом.

Представник відповідача, адвокат Ярошенко О.О., в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення, аналогічні доводам, які зазначені у відзиві. Зазначив, що в даному випадку були укладені саме договори цесії, оскільки мала місце оплатна передача права вимоги, жодна із сторін не передавала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, та жодна із сторін не отримувала послуг, що полягють в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними тобто в даному випадку мала місце купівля продажу права вимоги, яка має наслідком перехід не лише права вимоги, а і права власності на предмет права вимоги. Пояснив, що правовідносини, яким надавалася оцінка Верховним Судом, не є тотожними правовідносинам, які виникли між сторонами по справі. Також зазначив, що як на момент відступлення права вимоги АТ «Райффайзен банк «Аваль» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», яке мало місце 09.08.2018 року, так і на момент наступного відступлення права вимоги, яке здійснило ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» на користь ОСОБА_5 (22.08.2018 року), строк дії кредитного договору, який був укладений між АТ «Райффайзен банк «Аваль» та ОСОБА_6 закінчився; за таких обставин ніяких фінансових послуг від ОСОБА_5 не отримують а ні ОСОБА_4 , а ні ОСОБА_8 , а ні ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» та не повинні отримувати в принципі. Право кредитора нараховувати відсотки, пеню та будь-які інші штрафні санкції, передбачені кредитним договором, не було та могло бути предметом оскаржуваних договорів, оскільки таке право припинилося із закінченням дії кредитного договору. Отже ФОП ОСОБА_5 не набув права нараховувати відсотки, пеню та будь-які штрафні санкції, передбачені кредитним договором.

Представник третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», адвокат Кошман О.О., в судовому засідання надала пояснення, аналогічні поданим письмовим, просить у позові відмовити, пояснила, що в даному випадку були укладені саме договори відступлення права вимоги, тобто цесії, а не факторингу. Пояснила, що, отримуючи право вимоги за кредитним договором від банка, ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» не брала на себе обов`язки надавати АТ «Райффайзен банк «Аваль» послуги у вигляді вчинення дій, спрямованих на стягнення заборгованості за кредитним договором. Наголосила, що принциповою відмінністю факторингу, як послуги, від цесії є те, що у випадку цесії має місце передання у власність набувача не лише права вимоги разом, а й права власності на активи, отримані внаслідок реалізації цього права. Натомість у випадку надання послуги факторингу, правовідносини між фактором та клієнтом тривають до моменту отримання грошових коштів, предмету іпотеки тощо. Остаточний розрахунок за договором факторингу відбувається лише після отримання фактором активу. Тобто оплата, яка здійснюється фактором при укладанні договору факторингу це не ціна права вимоги в цілому, а розмір грошової вимоги, переданої фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Договір цесії є виконаним з моменту передачі права вимоги однією стороною та внесення оплати іншою стороною, натомість договір факторингу триває до закінчення строку його дії або до моменту стягнення права вимоги. Крім того, у відповідності до умов укладеного договору № 47 від 22 серпня 2018 року про відступлення права вимоги у п.1.1. визначено тлумачення терміну «права вимоги» як всі належні Кредитору права грошової вимоги до Позичальників за Кредитними договорами щодо повернення сум основної (позичкової) заборгованості (кредиту, овердрафту, тощо) оплати нарахованих процентів за користування позиченими коштами, нарахованих комісій та штрафних санкцій в обсязі, визначеному станом на Дату відступлення прав вимоги, вважає заявлені позовні вимоги зловживанням правом,

Третя особа ОСОБА_7 просить у задоволенні позову відмовити, вважає заявлені позовні вимоги зловживанням правом, що направлене на умисне невиконання рішення суду, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не бажали виконувати свої зобов`язання як перед банком, так і перед третіми особами, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

У судове засідання позивач відповідач, представник третьої особі «Райффайзен Банк Аваль» та третя особа ОСОБА_6 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися, причину неявки суду не повідомили. У відповідності до вимог ст.223 ЦПК України суд розглянув справу у їх відсутність.

Вислухавши пояснення учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено:

28 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен банк «Аваль» та громадянином ОСОБА_6 укладено Кредитний договір №010/17-41/176 відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 150 000,00 доларів США на споживчі цілі та проведення ремонту нерухомого майна, зі сплатою 12% річних, строком до 27 березня 2017 року. В подальшому, шляхом укладання додаткових угод розмір кредиту було збільшено до 265 000,00 доларів США. Інші умови Кредитного договору залишено без змін. Позичальнику надавалися кредитні канікули, протягом яких позичальник повинен був сплачувати проценти за користування Кредитом відповідно до умов Кредитного договору.

У забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором укладено договори поруки: №010/17-41/176/3 від 07.02.2008 року, поручителем за яким виступає ОСОБА_7 та №010/17-41/176/4 від 07.02.2008 року, поручителем за яким виступає ОСОБА_9 .

Окрім того, 29 березня 2007 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №1855, укладений між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 і ОСОБА_10 в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007р.

Вказані обставини визнаються всіма учасниками справи.

ОСОБА_6 не виконував зобов`язання належним чином, внаслідок чого АТ «Райффайзен банк «Аваль» звернувся до Хортицького районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою про стягнення заборгованості з боржника та поручителів (справа №337/3101/17).

09.08.2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» - здійснив відчуження права вимоги за Кредитним Договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами, боржником по якому є ОСОБА_6 ; права вимоги за договором поруки №010/17-41/176/3 від 07.02.2008 року, поручителем за яким виступає ОСОБА_7 та договором поруки №010/17-41/176/4 від 07.02.2008 року, поручителем за яким виступає ОСОБА_9 . Обидва договори поруки укладено в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007р. Також в цей же день первісний позивач - АТ «Райффайзен Банк Аваль» - здійснив відчуження прав іпотекодержателя за Договором іпотеки від 29 березня 2007 року, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 і ОСОБА_10 в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р.

Вищевказані вимоги набуло ТОВ «Фінансова компанія «Форінт».

22.08.2018 р. між ТОВ «ФК «Форінт» та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 було укладено Договір №47, згідно умов якого останній придбав право вимоги за Кредитним Договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 р. зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього в обсязі та на умовах, що існували на дату відступлення прав вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ТОВ «ФК «Форінт» - оскаржуваний договір.

На виконання пункту 2.10 Договору №47 від 22.08.2018 р., у зв`язку з відступленням прав вимоги та належним виконанням ФОП ОСОБА_5 обов`язків щодо сплати Набувачу вартості прав вимоги, сторонами 22.08.2018 р. було окремо укладено та підписано Договір відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 22.08.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич Оксаною Федорівною та зареєстрований в реєстрі за №2170, який також є предметом оскарження.

Згідно умов вищевказаного Договору, ТОВ «ФК «Форінт» відступило ФОП ОСОБА_5 права вимоги за Договором іпотеки від 29 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1855, укладеного між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7 і ОСОБА_10 в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за Кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007р.

Форма договорів відповідає вимогам законодавства. Відступлення права іпотекодержателя відбувалося шляхом укладання договорів, які були нотаріально посвідченими.

Окрім того, 22.08.2018 року, між ФОП ОСОБА_5 та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» було укладено Договір про відступлення прав за договорами поруки, які не посвідчені нотаріально. Предметом вказаного договору є права вимоги за договором поруки №010/17-41/176/3 від 07.02.2008 року, поручителем за яким виступає ОСОБА_7 та договором поруки №010/17-41/176/4 від 07.02.2008 року, поручителем за яким виступає ОСОБА_9 .

Вказаний договір позивач ОСОБА_10 не оскаржує, незважаючи на те, що на підставі саме договору поруки, а не договору іпотеки, вона є солідарним із ОСОБА_6 боржником.

Відступлення права вимоги було здійснено за оплату, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 22.08.2018 року на суму 1 659 000 грн., які ОСОБА_5 сплатив на користь ТОВ «Форінт» (призначення платежу оплата прав вимоги за п.3.2. Договору №47 від 22.08.2018 року).

В процесі розгляду справи №337/3101/17, ухвалою від 04.10.2018 року, яка не оскаржувалася в апеляційному порядку, було замінено позивача АТ «Райффайзен Банк «Аваль» на правонаступника ФОП ОСОБА_5 .

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 30.10.2019 року по справі 337/3101/17 позовні вимоги ФОП ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_10 в солідарному порядку, заборгованість за кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 року, станом на 27 березня 2017 року, тобто на момент закінчення строку дії кредитного договору: 59783,61 доларів США - суму основного боргу, заборгованість за нарахованим відсотках 0 доларів США, 2943301,17 грн - нарахованої пені за період з 06.06.2016 по 27.03.2017 року.

Вказане рішення оскаржувалося в апеляційному порядку ОСОБА_6 , та постановою Запорізького апеляційного суду від 10.07.2019 року рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя залишено без змін.

На момент розгляду справи №337/3304/20 рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 30.10.2019 року по справі №337/3101/17 оскаржено ОСОБА_10 , якій поновлено строк на апеляційне оскарження, а розгляд апеляційної скарги зупинено до набрання законної сили рішення по справі №337/3304/20.

За таких обставин, суд повторно, на підставі письмових доказів, та з урахуванням визнання вказаної обставини всіма учасниками справи, встановлює обставини, які раніше встановлювалися при ухваленні рішення від 30.10.2019 року по справі №337/3101/17, а саме закінчення строку дії кредитного договору 27.03.2017 року (п.2 ч.1 кредитного договору від 28.03.20017 року розділ: дата остаточного повернення кредиту).

Суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним:

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами під час укладання оспорюваних договорів, було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами. Позивачем протягом розгляду справи не надано доказів того, що вказаний договір було укладений з порушенням вимог законодавства.

Щодо розмежування договору факторингу та відступлення права вимоги, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, з прийняттям на себе ризику виконання таких вимог і прийом платежів.

Відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Таким чином у факторингу клієнтом, тобто отримувачем послуги, є особа, яка передає право вимоги та отримує взамін грошові кошти.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у Законі.

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги.

За договором факторингу, фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника (п.59 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018р. у справі №909/686/16)

В даному випадку позивачем не доведено, що будь-хто з осіб, які здійснювали передачу права вимоги, отримував будь-які послуги від особи, якій таке право передано. Натомість, АТ «Райффайзен Банк «Аваль» підтвердив саме передачу у власність ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» права вимоги, стверджуючи, що банк з 09.08.2018 року вибув з правовідносин саме внаслідок купівлі-продажу прав вимоги, а дебіторська заборгованість за кредитним договором, боржником по якому є ОСОБА_6 в АТ «Райффайзен банк «Аваль» не обліковується.

Отже, відповідач не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор. Отже оспорювані договори не мають ознак факторингу. Вказаний висновок узгоджується із висновками, висловленими у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 295/3588/14-ц та від 31 липня 2019 року у справі № 910/4816/18 та від 16.12.2020 року у справі № 640/14873/19, провадження № 61-6649св20.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 с. 512 ЦК України).

Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.3 ст.656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже у правовідносинах між АТ «Райффайзен банк «Аваль» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» мало місце саме відступлення права вимоги (цесія), яка регулюється ст. 512-514, 656 ЦК України.

За оспорюваним договором №47 від 22.08.2018 року, відбулося відступлення права вимоги, що підтверджується наступним:

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

Відповідно до пункту 2.1 Договору №47 від 22.08.2018 року, кредитор зобов`язується передати у власність новому кредитору права вимоги, вказані в реєстрі кредитних операцій до відступлення, в порядку та на умовах , визначених в цьому Договорі, а новий кредитор зобов`язується прийняти від кредитора права вимоги в обсязі та на умовах, що існували на дату відступлення прав вимоги та сплатити кредитору їх вартість.

Згідно п.1.1. Договору №47 від 22.08.2018 року, права вимоги -це всі належні Кредитору права грошової вимоги до Позичальників за Кредитними договорами щодо повернення сум основної (позичкової) заборгованості (кредиту, овердрафту, тощо) оплати нарахованих процентів за користування позиченими коштами, нарахованих комісій та штрафних санкцій в обсязі, визначеному станом на Дату відступлення прав вимоги. озмір прав вимоги станом на день укладення договору зазначений в Реєстрні кредитних операцій до відступлення.

Відповідно до п.2.4 Договору №47 від 22.08.2018 року, перехід прав вимоги від кредитора до і набуття їх у власність відбувається за умов сплати новим кредитором Кредитору загальної вартості прав вимоги…

Відповідно до п.2.5 Договору №47 від 22.08.2018 року, з дати відступлення прав вимоги кредитор перестає бути стороною кредитних договорів, зазначених в реєстрі…

За цим договором новий кредитор не набуває права нараховувати позичальникам відсотки за користування кредитними коштами за кредитними договорами та будь-які штрафні санкції за неналежне виконання позичальниками кредитних договорів.

Отже вищевказані положення оскаржуваного Договору №47 від 22.08.2018 року містять чітке формулювання щодо саме передачі права власності на право вимоги та прямо забороняють новому кредитору здійснювати нарахування процентів та штрафних санкцій, відповідно до умов кредитного договору.

Таким чином п.2.5 Договору №47 від 22.08.2018 року спростовує твердження представника позивача про ймовірне порушення прав ОСОБА_10 потенційною можливістю нараховувати відсотки та штрафні санкції, відповідно до умов кредитного договору.

Окрім того, сам лише факт закінчення строку дії кредитного договору свідчить про втрату будь-якого кредитора у зобов`язанні (в тому числі і фінансової установи чи банку) права нараховувати висотки та штрафні санкції на умовах, передбачених договором.

Договір №47 не містить жодних вказівок на те, що новий кредитор має надати будь-які послуги відчужувачу. При цьому обов`язок сплатити кошти це є обов`язковою ознакою будь-якого договору купівлі-продажу, припиняється виконанням, тобто сплатою, та сам по собі не є фінансовою послугою.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В даному випадку, відповідно до реєстру відступлення прав вимоги до договору №140/11/210 від 09.08.2018 року, який був укладений між АТ «Райффайзен банк «Аваль», до складу прав вимоги входить заборгованість в сумі 59783,61 долар США (основний борг), 9228,44 грн. (відсотки за користування кредитом), 455336,65 грн. (пеня).

Вказаний розмір заборгованості обчислений станом на 17.08.2017 року, тобто майже за рік до дати укладання договору відступлення.

Відповідно до реєстру відступлення прав вимоги до договору №47 від 22.08.2018 року, предметом відступлення були аналогічні суми.

Таким чином, факту передачі майбутньої вимоги, що є однією з основних відмінностей факторингу від цесії, судом не встановлено, а предметом оскаржуваного договору було право вимоги, за зобов`язанням, час виконання якого настав.

Разом з тим, рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 30.10.2019 року по справі 337/3101/17 позовні вимоги ФОП ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_10 в солідарному порядку, заборгованість за кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007 року, станом на 27 березня 2017 року, тобто на момент закінчення строку дії кредитного договору: 59783,61 доларів США - сума основного боргу, заборгованість за нарахованим відсотках 0 доларів США, 2943301,17 грн - нарахованої пені за період з 06.06.2016 по 27.03.2017 року.

Отже судом ухвалено рішення про стягнення грошових коштів станом саме на момент закінчення строку дії кредитного договору, тобто в сумі, що є меншою, ніж обсяг відступлених прав.

Таким чином, за оспорюваним договором №47 від 22.08.2018 року, було передано лише право вимоги за кредитним договором. ФОП ОСОБА_5 в даному випадку не стає новим кредитодавцем, оскільки послуга «видача кредиту» була вже виконаною, а лише набуває статусу нового кредитора в зобов`язанні, яке раніше виникло. Таким чином необхідність надання фінансових послуг у правовідносинах, що досліджуються судом, відсутня.

На виконання пункту 2.10 Договору №47 від 22.08.2018 р., у зв`язку з відступленням прав вимоги та належним виконанням ФОП ОСОБА_5 обов`язків щодо сплати Набувачу вартості прав вимоги, сторонами 22.08.2018 р. було окремо укладено та підписано Договір відступлення, який також є предметом оскарження.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Разом з тим, позивач, звертаюсь із цим позовом до суду зазначив, що оспорюваними договорами, стороною яких він не був, були порушені його права, але у відповідності до вимог ст.ст.76-81 ЦПК України жодних доказів цьому позивачем надано суду не було.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Такої позиції дійшов Верховний Суд в постанові від 29.07.2020 р. у справі №143/1525/17-ц

Судом встановлено, що сторонами при укладенні оспорюваного правочину дотримані вимоги законодавства, а жодних доказів того, що укладеним правочином порушено права та законні інтереси позивача, не надано.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.18 року (справа №338/180/17) зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Не ставлячи питання про недійсність договору від 22.08.2018 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» та ФОП ОСОБА_5 - про відступлення прав за договорами поруки, які не посвідчені нотаріально, предметом якого є права вимоги за договором поруки №010/17-41/176/4 від 07.02.2008 року, поручителем за яким виступає ОСОБА_9 , навіть у випадку задоволення позову, позивач не втрачає обов`язку сплачувати грошові кошти ОСОБА_5 , що свідчить про неефективність обраного способу захисту, що в сукупності з недоведеністю факту порушеного права позивача, є підставою для відмови у позові.

Самостійних підстав для визнання недійсним Договору відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 22.08.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф. та зареєстрований в реєстрі за №2170 позивачем у позові не наводиться. Підставою для визнання його недійсності позивач зазначає його похідний характер від Договору №47 від 22.08.2017 року.

Отже, враховуючи відсутність підстав для визнання недійсним Договору №47 від 22.08.2017 року, суд не вбачає також підстав для визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 22.08.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф.

Оцінюючи необхідність застосування висновків Великої Палати Верховного Суду, зроблених у справах, на які посилається позивач, суд вважає, що вони відносяться до правовідносин, які не є ідентичними по справі, яка розглядається судом, у зв`язку з наступним:

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2018р. у справі №909/686/16 встановила, що договори відступлення були укладені до закінчення строку дії Генерального договору та кредитного договору, внаслідок чого отримання права вимоги неодмінно мало наслідки у вигляді надання фінансових послуг, право надавати які ТОВ «Нікі» не мало.

Разом з тим, у п. 51 постанови Верховного Суду вказаній вище справі зазначено: З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

У пункті 59 вищевказаної постанови зазначено, що метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

Отже Велика Палата Верховного Суду не пов`язує недійсність правочину із його суб`єктним складом, як про це наголошує представник позивача. Визначальним фактором є зміст правочину, а не особи, які є його сторонами, тобто чи пов`язаний правочин із необхідністю надання фінансової послуги, чи має місце купівля продаж права вимоги.

У справі №465/646/11 від 31.10.2018р. Великою палатою констатовано, що сторонами було не дотримано форму правочину та до того ж сторони договору здійснили не купівлю продаж, а не передбачений законом «обмін», предметом якого була часткова передача права вимоги до третіх осіб в рахунок погашення заборгованості Кредитної спілки.

Таким чином фактичні обставини справи є абсолютно відмінними від фактичних обставин по цій справі.

У постанові Великої палати від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, на яку сторона позивача посилається у відповіді на відзив сторонами правовідносин було порушено «ланцюг» угод та зроблено наступний висновок: оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою.

Оскільки судом встановлено, що між АТ «Райффайзен банк «Аваль» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» було укладено договір цесії, в подальшому між ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» та ФОП ОСОБА_7 також було укладено договір цесії, то правовідносини також не є ідентичними.

Висновки про відсутність імперативної заборони фізичної особи бути стороною договору купівлі продажу прав вимоги за кредитним договором викладені Верховним Судом у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19 та враховуються судом при вирішенні справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11,13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 282, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до фізичної особи підприємця ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи: ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (Код , адреса: 01011, м. Київ, вул. Лескова, 9), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (Код , адреса: 01010 м.Київ, вул. Московська, 32/2), ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) про визнання недійсним Договору № 47 від 22 серпня 2018 року, зі змінами і доповненнями та укладеними додатковими угодами до нього, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» та ФОП ОСОБА_5 , відповідно до якого права вимоги за кредитним договором №010/17-41/176 від 28.03.2007р. перейшли до ФОП ОСОБА_5 та визнання недійсним Договору відступлення прав за іпотечними договорами від 22 серпня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №2170. відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 16 квітня 2021 року. Копію рішення надіслати учасникам провадження.

Суддя: Л.Г. Салтан