Постанова

Іменем України

15 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 199/5408/18

провадження № 61-6958св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року у складі судді Руденко В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2020 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 подала позов до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Позов мотивований тим, що між сторонами 23 вересня 1995 року вперше був укладений шлюб. 20 травня 2005 року в результаті сварки сторони подали заяви до Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області про розірвання шлюбу. При цьому позивач з відповідачем одразу примирились та проживали разом як і до подачі заяви. Зазначає, що сторони не мали відомостей щодо формальності - винесення постанови та розірвання шлюбу. Як виявилось згодом, постановою Амур-Нижньодніпровського районного у місті Дніпропетровську відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області № 90 від 20 червня 2005 року шлюб з відповідачем через місяць після подання заяви 20 травня 2005 року було розірвано.

21 жовтня 2005 року за сумісні сімейні кошти сторони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Окрім того, факт спільного проживання та ведення спільного господарства підтверджується укладанням кредитного договору між відповідачем та АКБ «Правекс-Банк» № 09006-091/05Р від 21 жовтня 2005 року, по якому позивач виступила в якості поручителя.

17 листопада 2010 року, дізнавшись про те, що формально шлюб між сторонами було розірвано через винесення постанови органом державної реєстрації актів цивільного стану, сторони 14 жовтня 2011 повторно зареєстрували шлюб.

Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 21 листопада 2016 року.

Відповідач заперечує право власності та право користування позивача спірною квартирою, вважаючи себе єдиним власником квартири АДРЕСА_1

Позивач просила:

встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без перебування у шлюбі між собою у період з 20 червня 2005 року по 25 вересня 2015 року;

визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визнати за позивачем право власності на 1/2 частку вказаної квартири.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 20 червня 2005 року по 14 жовтня 2011 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Поділено спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 50,6 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 3 051,73 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 289,83 грн.

Суд першої інстанції зробив висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що спірна квартира набута сторонами за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, така нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності сторін, та здійснив її поділ між сторонами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2020 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки доказам, які спростовують фактичне проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та те, що спірне нерухоме майно було придбано не внаслідок спільної праці сторін у справі. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не надав належної оцінки всім доводам, викладеним відповідачем в апеляційній скарзі. Суди не з`ясували джерело набуття та мету придбання спірної квартири. Суд апеляційної інстанції при винесенні постанови застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 520/10480/17 (провадження № 61-15975св19).

Позиція інших учасників справи

У липні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_3 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскарженні судові рішення залишити без змін.

Відзив обґрунтований тим, що обставини, зазначені у касаційній скарзі, не відповідають дійсності. Розглядаючи спір, який виник між сторонами, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального справа, які підлягають застосування, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого були ухвалені законні та обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 16 червня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

У липні 2020 року матеріали цивільної справи № 199/5408/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року відмовлено.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт 4 частина друга стаття 389 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 16 червня 2020 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 520/10480/17 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що 23 вересня 1995 року сторони уклали шлюб, який було розірвано на підставі заяви сторін постановою Амур-Нижньодніпровського районного у місті Дніпропетровську відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області № 90 від 20 червня 2005 року.

14 жовтня 2011 року сторони повторно уклали шлюб, який був розірваний.

22 вересня 2015 року сторони втретє уклали шлюб, який був розірваний рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2016 року.

21 жовтня 2005 року між АКБ «Правекс-Банк» та відповідачем по справі укладений договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті в сумі 28 500 доларів США.

У цей же день між АКБ «Правекс-Банк» та позивачем по справі укладений договір поруки, за яким остання виступила поручителем перед АКБ «Правекс-Банк» за належне виконання відповідачем умов указаного кредитного договору.

У цей же день відповідно до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири відповідач став власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа ПАТ «Правекс-Банк» від 30 жовтня 2009 року зобов`язання за вказаним кредитним договором виконані достроково 09 жовтня 2009 року.

Сторонам по справі та сину позивача належала квартира АДРЕСА_2 , яка була продана у вересні 2006 року. Вказані обставини визнаються сторонами та не підлягають доказуванню. Кошти від продажу вказаної квартири пішли на погашення кредиту, що підтвердив відповідач та свідки. Саме після продажу вказаної квартири, позивач була зареєстрована у спірній квартирі по АДРЕСА_3

Згідно даних міжнародної системи грошових переказів «MoneyGram» позивачем на рахунок відповідача з період з 08 травня 2009 року по 13 серпня 2009 року було перераховано 2 000 доларів США, що узгоджується з поясненнями свідків та датою дострокового погашення кредиту, а також визнається відповідачем

З фотокарток вбачається, що в період часу з 2005 по 2015 роки сторони разом проводили час, відпочивали та провели обряд вінчання, що з урахуванням християнських традицій підтверджує існування фактичних шлюбних стосунків та існування цінностей, притаманних сім`ї.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Виходячи зі змісту частини другої статті 3 Сімейного кодексу України для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

На підставі частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю з урахуванням норм Сімейного кодексу України суд апеляційної інстанції дослідив належні та допустимі докази на підтвердження ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, мотиви рішення апеляційного суду відсутні посилання на конкретні обставини та факти.

У справі, що переглядається, вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю позивачем висунута з конкретною правовою метою - визначення правового статусу нерухомого майна, набутого сторонами у період спільного проживання як такого, що є спільним майном сторін, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, встановивши факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час придбання спірної квартири, суди правильно поділили спільне майно подружжя.

Висновки суду першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 520/10480/17 (провадження № 61-15975св19).

Аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Вони були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального та процесуального права. Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є достатньо мотивованими та такими, що відповідають нормам закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов