Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 квітня 2021 року м. Шаргород

Справа №152/265/21

Провадження №2/152/156/21

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомленням сторін в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

І. Стислий виклад позиції позивача, заперечень відповідача

1. Виклад позиції позивача

ОСОБА_1 23.02.2021 року звернувся до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В позовній заяві позивач ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 13754,21 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 24 грудня 2019 року позичив відповідачеві ОСОБА_2 10400 грн. Грошові кошти були перераховані через ПАТ КБ «Приватбанк» на банківську картку відповідача.

Строк повернення відповідачем грошових коштів був узгоджений між ними до реалізації зерна кукурудзи, яке немало реалізації через надмірну вологість, але не більше двох місяців.

Свої зобов`язання за договором відповідач виконав частково: 15 вересня 2020 року повернув йому 6000 грн., а 24 жовтня 2020 року ще 500 грн., тобто всього 6500 грн.

Відповідач відмовився повертати відсотки в банк в сумі 9854,21 грн., які він змушений був сплатити за відповідача.

Вважає, що відповідач повинен повернути йому 3900 грн. основного боргу за договором позики та 9854,21 грн. процентів, а всього 13754,21 грн.

21 грудня 2020 року ним у порядку досудового врегулювання спору було надіслано відповідачеві рекомендованим поштовим відправленням претензію про повернення боргу, яка залишена без реагування.

На підтвердження позовних вимог ним надаються суду виписки по його рахунку у ПАТ КБ «Приватбанк» про переказ ним зі свого банківського карткового рахунку на банківський картковий рахунок відповідача за договором позики 10000 грн. з сумою комісії 400 грн.

Сума виплати по відсотках за грудень 2020 року складає 677,15 грн., а за січень 2021 року 739,22 грн., що входить у ціну позову.

Позивач вважає належним способом захисту своїх прав дослівно «відшкодування збитків, тобто стягнення боргу за договором позики».

Крім того, позивач зазначає, що за законом на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути передана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому, дослівно «позичальником» визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

На переконання позивача, беззаперечним доказом передання ним в позику грошей відповідачеві ОСОБА_2 є рух коштів по його (позивача) банківському рахунку.

При вирішенні спору покликається на норму ст.55 Конституції України, ст.ст.15, 16, ч.2 ст.1047 ЦК України.

Також, позивач ОСОБА_1 скористався своїм правом на подання відповіді на відзив та 05.04.2021 року подав до суду відповідь на відзив відповідача ОСОБА_2 (а.с.38), не додавши доказів на підтвердження надсилання відповіді на відзив відповідачеві ОСОБА_2 , в якій зазначив, що 01.04.2021 року отримав відзив відповідача, у зв`язку із чим, виконуючи вимоги ухвали суду від 10.03.2021 року, у п`ятиденний строк подає відповідь на відзив.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначає, що, на його думку, відповідач подав відзив поза строками, встановленими законом та судом.

Також, позивач зазначає, що відповідач позову не визнав, стверджуючи, що приймав грошові кошти від ОСОБА_3 як матеріальну допомогу та мав повернути їх частинами, при цьому частково виконав домовленість та перерахував йому 6500 грн. Це є правдою, оскільки дійсно відповідач перерахував, тобто повернув йому борг в сумі 6500 грн.

Його та відповідача домовленість полягала в тому, що він позичив гроші на умовах, визначених домовленістю, а відповідач прийняв грошові кошти, користувався ними певний час і частково умови домовленості виконав, тобто вони спільно вчинили дії, спрямовані на виникнення прав та обов`язків, відповідно до ст.202 ЦК України, на виникнення відносин позики.

Вважає, що суд при ухваленні судового рішення повинен взяти до уваги фактичні його та відповідача дії, які були узгодженими та домовленість ним виконана повністю, а відповідачем виконана частково, в той час як одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

До відповіді на відзив додає електронну переписку його та відповідача, якою, на його переконання, підтверджується позовна заява та дії відповідача, котрий 13 червня 2020 року визнав борг та умови договору позики, вказавши, що винен йому 500 доларів.

Просить позов задовольнити. За приписами ЦПК, на його думку, відзив прийнятий до уваги судом бути не може, але, оскільки відповідач визнав у ньому про домовленість щодо повернення грошових коштів, то просить це врахувати при ухваленні судового рішення.

2. Виклад заперечень відповідача

Відповідач ОСОБА_2 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 та в строк, встановлений в ухвалі суду від 10.03.2021 року, 31.03.2021 року подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.31-32).

Так, ухвалу суду від 10.03.2021 року та позовну заяву з додатками відповідач ОСОБА_2 отримав 17.03.2021 року, що вбачається із зворотних рекомендованих поштових повідомлень (а.с.29, 30), враховуючи, що поштова кореспонденція судом надсилалася відповідачеві на дві адреси: вказану у позові позивачем та отриману судом від органу місцевого самоврядування на виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України (а.с.25).

В ухвалі суду від 10.03.2021 року ОСОБА_2 встановлено строк для подання відзиву на позов в п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали (а.с.26-27).

Відзив ОСОБА_2 надіслано до суду 30.03.2021 року та зареєстровано в суді 31.03.2021 року (а.с.33, 31-32), тобто у встановлені ЦПК України та судом строки.

Відтак, ствердження позивача у відповіді на відзив про те, що відзив поданий поза строками, встановленими законом та судом, не відповідає фактичним обставинам.

Заперечуючи щодо позову ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 зазначив, що між ним та позивачем договір позики грошей від 24.12.2019 року в сумі 13754,21 грн. не укладався.

Так, позивач зсилається на позику йому 24.12.2019 року грошових коштів в сумі 10400 грн., які перераховані на картку ПАТ КБ «Приватбанк» на строк до реалізації зерна кукурудзи, але не більше 2-х місяців, та на часткове повернення ним позики позивачеві в сумі 6500 грн. 24.12.2020 року.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, з правочинів та договорів.

До позовної заяви ОСОБА_1 надано в якості доказів виписки банківської установи про перерахування на його адресу грошових коштів.

Відповідач зауважує, що ОСОБА_1 (за попередньою з ним домовленістю) перерахував грошові кошти в сумі 10400 грн. на його банківську картку, однак вказані кошти ним не позичалися, а надавалися як матеріальна допомога. Будь-яких умов щодо строку повернення коштів, сплати відсотків чи інших умов ОСОБА_1 йому під час надання матеріальної допомоги не висловлював та не погоджував з ним. Надані йому ОСОБА_1 у якості матеріальної допомоги грошові кошти, згідно із усною домовленістю, він має повернути частинами на власний розсуд.

Частково домовленість з ОСОБА_1 він виконав та перерахував останньому 6500 грн.

Про повідомлені ним обставини свідчить, на його думку, і заява ОСОБА_1 до нього про досудове врегулювання спору, у якій позивач підтверджує те, що надавав йому грошові кошти не як позику, а в якості грошової (матеріальної) допомоги.

Про факт, що між ним та ОСОБА_1 строк повернення грошових коштів не був обумовлений свідчить те, що у позові ОСОБА_1 вказує про строк, який не може перевищувати 2-х місяців, а у заяві про досудове врегулювання спору про строк 30-ть робочих днів.

Відповідач повідомляє суду про те, що ним договору позики чи іншого договору з ОСОБА_1 укладено не було, розписки про отримання в борг грошових коштів, про строк, умови повернення грошових коштів та сплату відсотків він не писав та ОСОБА_1 не надавав і йому про такі обставини нічого не відомо.

Просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 (а.с.31-32).

Також, відповідач ОСОБА_2 скористався своїм правом на подання до суду заперечення на відповідь на відзив та 15.04.2021 року подав вказане заперечення (а.с.46-47) з додатками: доказами на підтвердження надсилання заперечення позивачу, інформацією з сайту Укрпошти, копією поштового конверта (а.с.48-50).

У запереченні відповідач ОСОБА_2 зазначив, що строк у п`ять днів на подання заперечення на відповідь на відзив встановлено в ухвалі суду від 10.03.2021 року.

Із відповіддю позивача на відзив він ознайомився у суді 13.04.2021 року під час ознайомлення з матеріалами справи, оскільки позивач не надіслав йому вказану відповідь.

Разом з тим, ознайомившись із відповіддю в суді, вважає за необхідне подати заперечення на неї, оскільки вона, на його переконання, ґрунтується на припущеннях.

Зокрема, ОСОБА_2 вважає припущенням позивача, що відзив на позов він подав поза строками, встановленими законом та судом, оскільки йому в ухвалі суду від 10.03.2021 року було встановлено строк для подання відзиву у 15 днів та вказаного строку він дотримався, так як означену ухвалу отримав 17.03.2021 року.

Крім того, відповідач зазначає про те, що між ним та позивачем у зв`язку із наданням йому останнім грошових коштів не виникло прав та обов`язків, згідно із ст.202 ЦК України, оскільки вважає, що позивач помилково тлумачить надання грошових коштів як позику (позичку).

ОСОБА_2 вважає, що між ним та позивачем не виникли цивільні права та обов`язки, оскільки підстави їх виникнення, передбачені у ст.11 ЦК України, відсутні, як і зобов`язальні правовідносини щодо позики.

Так як між ним на позивачем не існувало жодної домовленості про позику чи позичку грошових коштів, умов їх використання, сплати процентів за користування, строків повернення, договору позики між ними укладено не було, будь-яких розписок про позику грошових коштів він не писав та ОСОБА_1 не передавав, а отримав від позивача 10400 грн. як матеріальну допомогу, тому цю грошову допомогу повертає частинами на власний розсуд.

Згідно із ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права на власний розсуд.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону на власний розсуд.

Вважає, що позивач ОСОБА_1 , надаючи йому грошові кошти в сумі 10400 грн. в якості матеріальної допомоги, діяв у відповідності до ст.319 ЦК України, оскільки приймав рішення про надання грошей вільно та на власний розсуд.

Крім того, відповідач вважає, що, в порушення вимог ст.14 ЦК України, позивач ОСОБА_1 намагається примусити його до дій, які не обумовлені між ним та позивачем і не підтверджені доказами (договорами, розписками тощо).

Докази, подані до суду позивачем ОСОБА_1 до позову та відповіді на відзив не підтверджують, на його переконання, факту надання позивачем йому грошових коштів у якості позики, за яку він повинен сплачувати ще й проценти.

ОСОБА_2 просить відмовити у позові ОСОБА_1 до нього про стягнення боргу за договором позики, якого не було укладено (а.с.46-47).

ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача.

1. 05.04.2021 року позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив з додатками (а.с.38).

Інших заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, позивач ОСОБА_1 до суду не подавав.

2. 31.03.2021 року відповідач ОСОБА_2 надіслав до суду відзив на позовну заяву (а.с.31-32).

3. 01.04.2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи квитанцій про направлення відзиву на позовну заяву до суду та позивачеві (а.с.35).

4. 13.04.2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами цивільної справи (а.с.43).

5. 15.04.2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду заперечення на відповідь на відзив (а.с.46-47).

Інших заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи, відповідач ОСОБА_2 до суду не подавав.

ІІІ. Процесуальні дії у справі

1. Ухвалою судді Шаргородського районного суду від 10.03.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики; відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд справи на 15.04.2021 року без повідомлення (виклику) сторін; роз`яснено сторонам, що у випадку наявності клопотання про виклик їх у судове засідання, його слід подати до суду у встановлені строки; запропоновано відповідачеві у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву, позивачеві у п`ятиденний строк подати відповідь на відзив, а відповідачеві у п`ятиденний строк подати заперечення на відповідь на відзив (а.с.26-27).

2. Підлягає задоволенню клопотання відповідача ОСОБА_2 від 01.04.2021 року про приєднання до матеріалів справи квитанцій про направлення відзиву на позовну заяву до суду та позивачеві (а.с.36).

3. Оскільки сторони у справі подали всі заяви по суті відзив, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, які передбачені ЦПК України та які запропоновано судом подати у встановлені в ухвалі від 10.03.2021 року строки, враховуючи, що сторони не подавали заперечень щодо визначеного судом розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також клопотань про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін або у порядку загального позовного провадження, то суд не вбачає перешкод для розгляду справи та ухвалення судового рішення.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення

Вирішуючи спір, суд встановив наступні фактичні обставини.

Так, судом встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 у Акціонерному товаристві комерційному банку «ПРИВАТБАНК» відкрито картковий рахунок №SAMDN1682 від 13.09.2012 року, що підтверджується відповідними виписками (а.с.5-19).

Згідно з випискою від 14.12.2020 року по картковому рахунку позивача за договором №SAMDN1682 (а.с.5), позивач ОСОБА_1 24 грудня 2019 року перерахував через додаток Приват24 зі свого карткового рахунку на картковий рахунок відповідача ОСОБА_2 кошти на суму 10000 (десять тисяч) грн. При цьому, сума у валюті операції становить 10000 грн., а у валюті картки позивача 10400 (десять тисяч чотириста) грн., оскільки при здійсненні операції банком знято комісію з позивача у розмірі 400 (чотириста) грн. (а.с.5).

Призначення платежу: «Переказ на картку ПриватБанку через додаток Приват24. Одержувач: ОСОБА_2 » (а.с.5).

Також, судом встановлено, що 15 вересня 2020 року відповідач ОСОБА_2 перерахував з карти ПриватБанку через додаток Приват24 на картковий рахунок позивача 6000 (шість тисяч) грн., що вбачається із виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 від 14.12.2020 року (а.с.8).

Призначення платежу: «Переказ з карти ПриватБанку через додаток Приват24. Відправник: ОСОБА_2 » (а.с.8).

Крім того, судом встановлено, що 24 жовтня 2020 року відповідач ОСОБА_2 перерахував з карти ПриватБанку через додаток Приват24 на картковий рахунок позивача 500 (п`ятсот) грн., що вбачається із виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 від 14.12.2020 року (а.с.7).

Призначення платежу: «Переказ з карти ПриватБанку через додаток Приват24. Відправник: ОСОБА_2 » (а.с.7).

21.12.2020 року позивач ОСОБА_1 надіслав відповідачеві ОСОБА_2 заяву про досудове врегулювання спору, в якій зазначає про надання останньому грошової допомоги 24.12.2019 року в сумі 10400 грн. на строк тридцять робочих днів. Так як борг йому у повному обсязі не повернуто, а лише 6500 грн., позивач просить відповідача повернути залишок боргу в сумі 3900 грн. та відсотки 8437,84 грн. та 677,15 грн. за користування кредитним рахунком, з якого позивачеві ним було перераховано грошову допомогу (а.с.20).

З позову ОСОБА_1 та його відповіді на відзив вбачається, що позивач наполягає на тому, що позичив 24.12.2019 року відповідачеві ОСОБА_2 за усною домовленістю на строк не більше двох місяців (так зазначено у позові) або на строк у тридцять робочих днів (так зазначено у заяві про досудове врегулювання спору) грошові кошти в сумі 104000 (десять тисяч чотириста) грн., які він перерахував на картковий рахунок відповідача і просить стягнути з останнього основну суму боргу, який залишився за договором позики, в розмірі 3900 грн. та 9854,21 грн. процентів, які він був вимушений сплатити банку за користування рахунком, разом з тим, позивач вказує, що проценти він сплатив банку, дослівно «за відповідача».

Отже, у позові ОСОБА_1 визначає два способи захисту порушеного права, зокрема, відшкодування збитків та стягнення боргу за договором позики (а.с.2, абзац 15).

Таким чином, суд встановив, що позивач наполягає на тому, що між ним та відповідачем укладено договір позики за усною домовленістю і в подальшому 24.12.2019 року переказані кошти в сумі 10400 грн. через додаток Приват24 на рахунок відповідача саме за усною домовленістю між ними.

Також, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позов та у запереченні на відповідь на відзив стверджує про відсутність укладеного з ОСОБА_1 договору позики, зазначаючи, що 10400 грн. позивачем були перераховані на його картковий рахунок за попередньою усною домовленістю як матеріальна допомога без встановлення строку повернення коштів, сплати відсотків чи інших умов, тобто усна домовленість існувала лише про надання матеріальної допомоги та про повернення її частинами на власний розсуд, що він і робить та вже на власний розсуд повернув позивачеві 6500 грн. матеріальної допомоги.

Як зазначає у відзиві відповідач, наведені ним умови усної домовленості з позивачем про надання останнім йому матеріальної допомоги підтверджуються тим, що строк її повернення не обумовлювався. У підтвердження цього факту свідчать і суперечливі посилання позивача на умову про строк повернення грошей, зокрема, у позові вказується строк повернення грошей не більше двох місяців, а в заяві про досудове врегулювання спору строк у тридцять робочих днів.

Частинами 1, 2 ст.5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Крім того, частинами 1-3 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд констатує, що вирішуючи вказаний спір, не встановив факту укладення 24.12.2019 року між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_2 з другого боку договору позики грошей в сумі 10400 грн. із зобов`язанням повернути борг повністю у строк не більше двох місяців або у строк тридцяти робочих днів та зі сплатою відсотків.

Будь-яких належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів щодо підтвердження факту укладення між сторонами договору позики та виникнення між ними правовідносин за договором позики позивачем суду не надано.

Суду не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами, що переказ ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 10000 грн. із свого банківського карткового рахунку у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» через додаток Приват24 із комісією у розмірі 400 грн. на картковий рахунок відповідача ОСОБА_2 був здійснений за згодою останнього у якості виконання усної попередньої домовленості між сторонами про укладення договору позики, і що відповідач отримав спірні кошти як позику.

Так, зі змісту представленої виписки від 14.12.2020 року по рахунку позивача у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за договором №SAMDN1682 про здійснення 24.12.2019 року ОСОБА_1 грошової операції: «Переказ на картку ПриватБанку через додаток Приват24. Одержувач: ОСОБА_2 » (а.с.5), не вбачається факту виникнення боргового зобов`язання, в тому числі, позики; в ній не зазначені сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передана та отримана у позику, зобов`язання її повернути в конкретний строк і в установленому порядку зі сплатою відсотків за користування позикою; відсутні підписи як позикодавця, так і позичальника.

Вказаний доказ підтверджує лише факт набуття відповідачем грошових коштів на суму 10000 грн., який останнім не заперечується саме як набуття матеріальної грошової допомоги від позивача, тому цей доказ не може бути прийнятий судом на підтвердження позовних вимог щодо стягнення боргу за договором позики.

Тоді як, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України), а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (ч.6 ст. 11 ЦК України).

При цьому, згідно із ч.2 ст.631 та ч.1 ст.638 ЦК України, договір набирає чинності з моменту його укладення, а договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.ч.1, 2 ст.1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, суду не представлено належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту укладення між сторонами договору позики, який би відповідав вказаним вище нормам ЦК України, а виписка по банківському рахунку позивача в частині переказу ним грошових коштів на картковий рахунок відповідача не має ознак договору позики та, до того ж, не може вважатися іншим документом, у розумінні ч.2 ст.1047 ЦК України, який посвідчує передання ОСОБА_1 як позикодавцем визначеної грошової суми ОСОБА_2 як позичальникові за договором позики.

Так як матеріали справи не містять підтвердження того, що позивач здійснив перерахунок грошових коштів на ім`я відповідача за договором позики та не містять підтвердження, що між сторонами у справі оформлені та існують договірні відносини щодо позики чи іншого письмового правочину на суму 10400 грн., як цього вимагають норми статей 208 та 1047 ЦК України, то таким чином, позивач належними та допустимими доказами не довів, що перераховані кошти передавались у позику, що між ним та відповідачем планувався в майбутньому чи був укладений договір позики на відповідну суму, або що він перерахував кошти помилково чи під примусом, чи відповідач зобов`язувався повернути позивачу грошові кошти, отримані у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

Також, позивачем не надано суду доказів заподіяння йому шкоди відповідачем на суму 10400 грн., про що ОСОБА_1 зазначає у позові, визначаючи один із способів захисту своїх прав.

Факт перерахунку відповідачем ОСОБА_2 на банківський картковий рахунок позивача ОСОБА_1 6000 грн. та 500 грн. 15.09.2020 року та 24.10.2020 року відповідно через додаток Приват24 з призначенням платежу: «переказ з карти ПриватБанку через додаток Приват24» не свідчить про наявність між позивачем та відповідачем договірних правовідносин, в тому числі правовідносин позики.

До відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 додав додаток на трьох аркушах, якому у тексті відповіді надав назву «переписка з відповідачем» та «електронна переписка» з відповідачем від 02.04.2020 року, від 13.06.2020 року та від 03.08.2020 року, яка, як зазначає позивач, підтверджує позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики (а.с.39, 40, 41).

Крім того, як зазначає у відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 , 13.06.2020 року у ході переписки відповідач визнав наявність договору позики та наявність перед ним боргу у розмірі 500 доларів.

Разом з тим, вказані докази не приймаються судом до уваги, оскільки вони не відповідають ні вимогам та ознакам письмових доказів, згідно із ч.1 ст.95 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, ні вимогам та ознакам речових доказів, згідно із ч.1 ст.97 ЦПК України, якою встановлено, що речовими доказами є предмети матеріального світу, які своїм існуванням, своїми якостями, властивостями, місцезнаходженням, іншими ознаками дають змогу встановити обставини, що мають значення для справи, ні вимогам та ознакам електронних доказів, згідно із ст.100 ЦПК України.

Так, ч.ч.1-3 ст.100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Так як вказана електронна переписка не містить ознак електронного доказу та подана без дотримання вимог ст.100 ЦПК України, то відхиляється судом при ухваленні судового рішення за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики як неналежний, недопустимий, недостовірний доказ укладення договору позики та наявності боргових позикових зобов`язань між сторонами.

Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про недоведеність позовних вимог та неможливість застосування до спірних правовідносин статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, що стосуються договору позики чи статей глав 16, 47, 48, 49, 52 ЦК України, що стосуються правочинів, поняття та умов договору, поняття та виконання зобов`язання, або статей глави 82 ЦК України щодо відшкодування шкоди.

Також, суд встановив, що і відповідач, який заперечує щодо позову та наполягає на досягненні між ним та позивачем усної домовленості про надання йому матеріальної допомоги на невизначений строк у сумі 10400 грн., не надав суду належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини.

Той факт, що відповідачем також не надано доказів на підтвердження існування між сторонами договірних правовідносин, в тому числі, правовідносин за договором позики, не звільняє позивача від обов`язку доказування у справі, а доводи позивача у відповіді на відзив про те, що обставини, покладені в обґрунтування позову, фактично визнані відповідачем у відзиві, суперечать змісту відзиву.

Оскільки судом встановлено, що грошові кошти в сумі 10000 грн. з комісією у 400 грн. були перераховані позивачем на рахунок відповідача не на підставі договору позики, це перерахування коштів не ґрунтується на прямій вказівці закону, суперечить меті та юридичному змісту правовідношення позики, то суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

До того ж, оскільки встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про недоведеність позовних вимог та не можливість застосування до спірних правовідносин норм ЦК України, що стосуються договору позики, норм ЦК України, які стосуються укладення правочинів, договорів та їх виконання і відшкодування шкоди у зв`язку із невиконанням умов договору позики, а обставини виникнення не договірних зобов`язань між сторонами не є предметом дослідження під час вирішення цього спору із предметом позову про стягнення боргу за договором позики.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не дає підстав для задоволення позову.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 року у справі №182/7347/18 (провадження №61-19252св19), який суд враховує, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України.

Верховний Суд звертає увагу на те, що суд, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони»), під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обгрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.

Разом з тим, із наданих сторонами та проаналізованих доказів неможливо встановити дійсну сутність позовних вимог про стягнення боргу за договором позики та взагалі наявність правовідносин позики між сторонами.

Відтак, правовідносини позики між сторонами відсутні.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування

Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, в тому числі, договори й інші правочини.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч.1 ст.12 ЦК України).

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст.13 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства (ч.ч.1-3 ст.14 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу (ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання (ст.629 ЦК України).

При цьому, не підлягають застосуванню норми права ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, про що зазначає позивач у позові, оскільки вони стосуються умов укладення та виконання договору позики, тоді як судом не встановлено і позивачем не доведено належними, допустимими, достатніми доказами факту укладення договору позики 24.12.2019 року.

Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України).

Проте, позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факту укладення договору позики між ним та відповідачем.

VІ. Висновки суду

Проаналізувавши докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, а також проаналізувавши вище наведені норми права, суд не встановив факту укладення між позивачем та відповідачем договору позики та факту виникнення договірних правовідносин позики, тому вважає, що права позивача відповідачем не порушені і не підлягають судовому захисту шляхом стягнення боргу за договором позики або шляхом відшкодування шкоди.

Доказів на підтвердження позовних вимог щодо стягнення боргу за договором позики позивачем суду не надано.

Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України).

В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у п.30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п.87) ЄСПЛ зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу (посилання на рішення у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п.63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п.37) ЄСПЛ нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п.24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п.83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним.

У пункті 50 рішення у справі «Беллет проти Франції» від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Суд звертає увагу, що сторони у справі не були позбавлені права та можливості подання суду доказів, які вважали за необхідне подати, оскільки подавали суду докази із заявами по суті.

Заперечень щодо встановленого судом розгляду цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та заяв або клопотань про зміну вказаного порядку сторони до суду не подавали.

Таким чином, суд дотримався принципів змагальності та рівності сторін; сторони мали право на ефективну участь у справі.

Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов`язане виключно з порушенням суб`єктивного права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб`єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.1, 3 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, абз.2 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач.

Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді.

Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод та інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя.

У постанові Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 «Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відтак, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів щодо їх належності, допустимості, достовірності як кожного окремо, так і їх достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскільки факт укладення договору позики між позивачем та відповідачем не доведено, то суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики слід відмовити.

VІІ. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).

Оскільки позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, то не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 11, 12, 13, 27, 79-83, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, ч.4 ст.268, ст.ст.272, 273, 274-279 ЦПК України, ст.ст.11, 12, 13, 14, 16, 202, 207, 509, 524, 525, 526, 527, 530, 533, 599, 610, 612, 623, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Шаргородський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином (п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України).

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч.4 ст.268 ЦПК України).

Повне ім`я (для фізичних осіб) сторін:

- позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Житомир, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , дані паспорта громадянина України серія НОМЕР_1 , виданий Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області 06.10.2003 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

- відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання АДРЕСА_2 , дані паспорта громадянина України серія НОМЕР_3 , виданий Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області 09.07.1996 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повне рішення складено та підписано суддею 15.04.2021 року.

Суддя: