ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/210/21 Справа № 204/9139/18 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 55715 (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот п`ятнадцять) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування заподіяної майнової шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 986 (дев`ятсот вісімдесят шість) гривень 72 (сімдесят дві) копійки.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року по справі №204/9139/18 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.46, 74-76).

Власником квартири АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_3 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с. 61,72-73,81).

Актом про залиття, аварію, що трапились на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) від 07 серпня 2018 року, затвердженого заступником директора КП «ЖИЛСЕРВІС-2» ДМР, встановлено, що вночі 03 серпня 2018 року в будинку АДРЕСА_1 відбулося залиття з квартири АДРЕСА_3 , а саме: у коридорі сліди залиття на стінах та шпалерах по всій площі ? 10 кв.м., відшпарування шпалер /- 5 кв.м.; у кухні стеля 3 кв.м.; у кімнаті №1/9,7кв.м./ - сліди залиття на стелі та шпалерах ? 15 кв.м.; у кімнаті №2/15,7кв.м./ - натяжна стеля 15,7 кв.м., стіни 30 кв.м., відшпаруваня шпалер 5 кв.м. Причиною аварії, що трапилась, є зірвання фільтру очищення води на мережі холодного водопостачання у квартирі АДРЕСА_3 (а.с.37).

Факт пошкодження майна позивача також підтверджується звітом про оцінку розміру майнового збитку, який спричинено в результаті залиття квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яким встановлено, що розмір спричинених позивачу збитків складає 55715 грн з урахуванням ПДВ (а.с.7-36).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №5482-19, складеного 24 грудня 2019 року судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, у зв`язку із тим, що в квартирі виконані ремонтно-відновлювальні роботи та в матеріалах справи відсутня повна інформація про тип, вид опоряджувальних покриттів (які були пошкоджені внаслідок залиття), відсутні якісні фото об`єкту дослідження, відсутня повна інформація щодо фізичного стану опоряджувальних покриттів на час залиття, то експерту не надається за можливе визначити розмір завданої матеріальної шкоди квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , унаслідок її залиття (а.с.150-154).

Також судом першої інстанції було встановлено, що позивач зверталася до відповідача з вимогою про відшкодування майнової шкоди в досудовому порядку, яка залишися без реагування (а.с.38-44).

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, в тому числі, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, позивач на підставі ст.ст.22, 1192 ЦК України має право на відшкодування йому майнової шкоди, яка визначається загальною ринковою вартістю прямих збитків.

Відповідно до положень ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За ч. 1 ст. 177 Житлового кодексу, громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих примішень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, додержувати правил утримання жилого будинку.

Отже, завдання шкоди позивачу знаходиться в прямому причинному зв`язку з неправомірною бездіяльністю відповідача, який не вживав належних заходів з підтримання в належному стані інженерного обладнання та комунальних мереж, що потягло залиття квартири позивача.

Так, за приписами ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 1166 ЦК України закріплює презумпцію вини заподіювача шкоди, оскільки за умови доведення самого факту завдання шкоди, її розміру, протиправності дій (бездіяльності) заподіювача шкоди та причинного зв`язку між шкодою та такими діями (бездіяльністю), саме на заподіювача шкоди покладається доведення відсутності його вини, як підстави звільнення від її відшкодування.

Отже, колегія суддів погоджується з тим, що факт наявності вини відповідача у завданні майнової шкоди позивачу підтверджується актом про залиття від 07.08.2018 року та звітом про оцінку розміру майнового збитку, а тому підстави для звільнення відповідача від їх відшкодування відсутні.

З урахуванням зазначеного, вірним є висновок суду першої інстанції, що відповідач на підставі ст. 1166 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати позивачу завдану майнову шкоду в повному обсязі, а саме 55715,00 грн.

Щодо позовних вимог стосовно відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити наступне.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Так, за ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Аналізуючи норми права та з урахуванням вищевикладених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що 2000 грн. є достатнім розміром для відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем доведено наявність майнової шкоди, протиправність бездіяльності відповідача, як заподіювача такої шкоди, та наявність причинного зв`язку між шкодою та бездіяльністю відповідача.

Доводи апеляційної скарги, що в разі проведення за власний кошт відновлювальних робіт потерпілою особою, вона має право на відшкодування реальної вартості саме вже понесених нею витрат, а не сум, попередньо визначених у висновку спеціаліста, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на момент звернення позивача з позовом до суду (грудень 2018 року), будь-яких відновлювальних робіт у квартирі остання не робила, а тому позивач правильно звернулась до відповідача з даним позовом для відновлення свого порушеного права і посилалась на висновок про розмір матеріальної шкоди ,спричиненої внаслідок залиття квартири (а.с.33).

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.Ю. Петешенкова

В.С.Городнича