ПОСТАНОВА

Іменем України

01 квітня 2021 року м. Кропивницький

справа № 388/1299/17

провадження № 22-ц/4809/187/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , яка діє інтересах малолітнього підопічного

ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

Варварівська сільська рада, Долинська державна нотаріальна контора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , він імені якої діє представник адвокат Бойко Дмитро Павлович, на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області (суддя Степанов С. В.) від 16 вересня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , яка являється опікуном малолітнього ОСОБА_2 , звернулась до суду в інтересах свого підопічного з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту та виданого на його підставі свідоцтва про право на спадщину недійсними, скасування державної реєстрації за відповідачкою права власності на земельну ділянку, встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності на майно за правом спадкоємства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба малолітнього ОСОБА_2 ОСОБА_4 . По її смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 6,73 га, якій присвоєно кадастровий номер :02:000:1029 та яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю КР № 110602 від 10 листопада 2005 року.

До цього, 13 квітня 2013 року, ОСОБА_4 склала заповіт, яким призначила спадкоємцем щодо цієї її земельної ділянки на свого онука ОСОБА_2 . Заповіт посвідчено секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко Валентиною Олексіївною та зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 48.

Діючи в інтересах підопічного, вона зверталася до нотаріуса за консультацією і їй було роз`яснено, що за чинним законодавством малолітній спадкоємець ОСОБА_2 вважається таким, що прийняв спадщину, а тому їй рекомендовано звернутися до нотаріуса за місцем відкриття спадщини та отримати свідоцтво про право на спадщину. На той час через брак коштів вона вирішила оформити спадкові права ОСОБА_2 пізніше. Навесні 2017 року від ОСОБА_5 їй стало відомо, що перед смертю його дружини ОСОБА_4 , під впливом тяжких обставин від її імені був складений новий заповіт на земельну ділянку, а спадкоємцем призначено ОСОБА_3 , племінницю покійної. Однак, цей заповіт ОСОБА_4 не підписувала і своєї згоди на нього не давала, замість неї заповіт підписав він ОСОБА_5 .

27 вересня 2017 року позивачка звернулася до Долинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття ОСОБА_2 спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , та видачу відповідного свідоцтва. На це нотаріус повідомив їй, що відповідно до заповіту ОСОБА_4 від 04 листопада 2013 року, який посвідчено секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко Валентиною Олексіївною та зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105, а також заяви ОСОБА_3 про прийняття спадщини, 06 серпня 2014 року останній було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:1029.

Позивачка вважає, що заповіт складений 04 листопада 2013 року та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105 за яким спадкоємцем ОСОБА_4 щодо її земельної ділянки є ОСОБА_3 , має бути визнаний судом недійсним через те, що фактично спадкодавець його не підписувала, а сам заповіт складено взагалі без її відома. Як наслідок цього, видане на підставі недійсного заповіту свідоцтво про право на спадщину теж підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, а державна реєстрація права власності відповідачки на земельну ділянку - скасуванню.

Крім того, вона вказала, що під час оформлення заповіту ОСОБА_4 від 13 квітня 2013 року на користь її внука помилково вказано його прізвище ОСОБА_6 , що було обумовлено помилкою в свідоцтві про народження дитини, яку згодом виправлено після смерті спадкодавця. Таку невідповідність можна усунути лише в судовому порядку шляхом встановлення факту, що має юридичне значення.

Просила позивачка і про визнання за малолітнім ОСОБА_7 права власності на земельну ділянку, яка за правом спадкоємства після смерті його баби має перейти до нього.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, а саме: Варварівської сільської ради та Долинської державної нотаріальної контори.

З урахуванням викладеного, позивачка просила суд:

1)визнати недійсним заповіт від 04 листопада 2013 року зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105, посвідчений секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко Валентиною Василівною, яким ОСОБА_4 заповідала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку площею 6,7283 га, що розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області і якій присвоєно кадастровий номер :02:000:0129;

2)визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 серпня 2014 року зареєстроване в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 321, видане державним нотаріусом Долинської державної нотаріальної контори Величко В. О., яким визнано спадкоємцем ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 6,7283 га, що розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області і якій присвоєно кадастровий номер :02:000:0129;

3)скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 6,7283 га, яка розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області і якій присвоєно кадастровий номер :02:000:0129;

4)встановити факт належності правовстановлюючого документа, а саме: в заповіті від 15 квітня 2013 року зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 48, посвідченому секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко В. О., яким спадкодавець ОСОБА_4 заповідала спадкоємцю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що дійсно спадкоємцем є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

5)визнати за ОСОБА_2 за правом спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 6,7283 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області і якій присвоєно кадастровий номер :02:000:0129, що належала спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю КР № 110602 від 10 листопада 2005 року.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього підопічного ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 задоволено частково. Суд визнав недійсними заповіт від 04 листопада 2013 року зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105 і посвідчений секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко Валентиною Василівною, яким ОСОБА_4 заповідала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку площею 6,7283 га, що розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області з кадастровим номером :02:000:0129, а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 серпня 2014 року, видане державним нотаріусом Долинської державної нотаріальної контори Величко В. О. і зареєстроване в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 321, яким визнано спадкоємцем ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 6,7283 га, що розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області з кадастровим номером :02:000:0129. Суд скасував державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 щодо земельної ділянки площею 6,7283 га, що розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області з кадастровим номером :02:000:0129. Крім того, суд встановив факт належності правовстановлюючого документа, а саме: в заповіті від 15 квітня 2013 року зареєстрованого в реєстрі за № 48 посвідченого секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко В. О., яким спадкодавець ОСОБА_4 заповідала спадкоємцю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що дійсно спадкоємцем є ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 . В задоволенні вимоги про визнання права власності на майно в порядку спадкування суд відмовив. Розподілив судові витрати.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивачем доведено відсутність волевиявлення ОСОБА_4 на укладення оспорюваного заповіту. Суд вважав, що при посвідченні заповіту були допущені порушення закону щодо його форми та посвідчення. З цих підстав він визнав оспорюваний заповіт недійсним, а також вважав, що з цих самих підставі підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги: про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та про скасування державної реєстрації права власності.

Мотивів задоволення вимоги позивачки про встановлення факту належності заповіту ОСОБА_2 суд не навів.

Відмовляючи у визнанні за ОСОБА_9 права власності на земельну ділянку за правом спадкування, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів неможливість оформлення надалі спадкових прав у нотаріальному порядку.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_3 - адвокат Бойко Дмитро Павлович подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати повністю рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що позивачка не отримала обґрунтовану відмову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину), а отже не довела неможливість оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку, що унеможливлює вирішення судом спору про визнання права власності на майно за правом спадкоємства.

Крім того, суд надав неправильну оцінку висновку експертів від 03 липня 2019 року № 6535/6535/19-32, який є неналежним доказом у зв`язку з численними порушеннями при призначенні експертизи та її проведенні, а отже суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи.

Навіть, якби в суді було доведено доказами відсутність волевиявлення спадкодавці на укладення оспорюваного заповіту, а саме неналежність підпису на заповіті ОСОБА_4 , то такий заповіт не може вважатися вчиненим, а отже не може бути визнаний недійсним.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

03 грудня 2020 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Кузьменка Віталія Борисовича надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що, на його думку, апеляційна скарга є безпідставною і необґрунтованою та не підлягає задоволенню, натомість рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до закону та без порушення норм процесуального права.

Інші учасники справи правом надати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Короткий виклад пояснень учасників справи, наданих у судовому засіданні

Представник відповідачки адвокат Бойко Дмитро Павлович підтримав апеляційну скаргу.

Представник позивачки адвокат Кузьменко Віталій Борисович висловив заперечення стосовно апеляційної скарги.

Інші учасники справи були повідомленні про час, дату і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися. про поважні причини неявки суд не повідомили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

15 квітня 2013 року ОСОБА_4 склала заповіт на користь свого внука ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким заповіла належну їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю КР № 110602 від 10 листопада 2005 року земельну ділянку площею 6,7283 га, якій присвоєно кадастровий номер :02:000:0129. Цей заповіт посвідчено 15 квітня 2013 року в с. Варварівка Долинського району Кіровоградської області секретарем Варваріської сільської ради Сергієнко Валентиною Олексіївною, про що зроблено запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 48.

04 листопада 2013 року в с. Варварівка Долинського району Кіровоградської області секретар Варваріської сільської ради Сергієнко Валентина Олексіївна посвідчила заповіт ОСОБА_4 щодо земельної ділянки площею 6,73 га, якій присвоєно кадастровий номер :02:000:0129, згідно з яким спадкоємцем цього майна призначено ОСОБА_3 , про що зроблено запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій № 105.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

06 серпня 2014 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04 листопада 2013 року, про що в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зроблено запис № 321. Вказане свідоцтво видане на земельну ділянку площею 6,7283 га, яка розташована на території Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області та якій присвоєно кадастровий номер :02:000:0129.

Спадкоємець першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 її чоловік ОСОБА_5 подав 20 березня 2014 року до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини.

Крім того, суд встановив, що рішенням Жовтневої районної у місті ради м. Кривого Рогу від 19 листопада 2014 року № 432 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , надано статус дитини-сироти.

Рішенням Жовтневої районної ради м. Кривого Рогу від 16 грудня 2015 року № 504 призначено ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_8 .

Рішенням виконавчого комітету Покровської районної в місті ради м. Кривого Рогу від 20 вересня 2017 року № 377 внесено зміни до рішень виконавчого комітету Жовтневої районної у місті ради від 19 листопада 2014 року за № 432 та 16 грудня 2015 року за № 504, а саме: у текстах цих рішень слова « ОСОБА_8 » у відповідних відмінках змінено на « ОСОБА_2 » (т. 1, а. с. 15).

27 вересня 2017 року ОСОБА_1 від імені малолітнього підопічного ОСОБА_2 звернулася до Долинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку.

Суд першої інстанції також встановив, що підпис, який міститься у рядку «Підпис» у заповіті від 04 листопада 2013 року, зареєстрованому в реєстрі за № 105, посвідченому секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко В. О., яким ОСОБА_4 заповідала ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку, виконаний ОСОБА_5 .

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У цій справі ОСОБА_1 , яка являється опікуном малолітнього ОСОБА_2 , а відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України і його законним представником у суді, звернулася до суду за захистом права свого підопічного на спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер :02:000:0129.

Вона стверджувала, що права ОСОБА_2 порушені внаслідок неправомірного набуття ОСОБА_3 за правом спадкоємства за заповітом права власності на цю земельну ділянку оскільки заповіт ОСОБА_4 від 04 листопада 2013 року не відповідає вимогам закону щодо його дійсності.

Крім того, позивачка просила суд встановити факт належності іншого заповіту ОСОБА_4 від 15 квітня 2013 року ОСОБА_2 на тій підставі, що в цьому заповіті неправильно вказано його прізвище, а також просила визнати з цих підстав за ним право власності на земельну ділянку за правом спадкоємства.

Відповідно до статей 1216, ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України).

Право заповідача на призначення спадкоємців, на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ передбачені статтями 1235 1237 ЦК України.

Зокрема, ч. 1 ст. 1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до частин 1 2 статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Загальні вимоги до форми заповіту передбачені у ст. 1247 ЦК України, а за змістом статей 1248. 1251 та 1252 ЦК України заповіт має бути посвідчений нотаріусом, посадовою особою органу місцевого самоврядування чи іншою посадовою або службовою особою, якій таке право надано за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт.

Зі змісту статей 15, 16 ЦК України, статей 2, 19 ЦПК України вбачається, що порушені права спадкоємців підлягають захисту судом.

В порядку цивільного судочинства також можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, зокрема, факти належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Позивачка вимагала від суду встановлення належності заповіту ОСОБА_4 від 15 квітня 2013 року ОСОБА_2 з тих підстав, що у заповіті неправильно зазначено його прізвище, а саме ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції задовольнив цю вимогу позивачки, але не навів відповідних мотивів такого свого рішення, з посиланням на докази у справі, які б підтверджували цей факт, а також не навів обґрунтування необхідності його встановлення в судовому порядку, зазначивши лише, що він знайшов своє підтвердження в суді.

Отже, всупереч вимогам ст. 263 ЦПК України оскаржуване в цій частині рішення є необґрунтованим.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги, що згідно з наявною у справі копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 17 лютого 2014 року № 36634964 (т. 1, с. 83 84), яка міститься у наданій до суду Долинською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи № 20/2014 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , заповіт ОСОБА_4 від 15 квітня 2013 року, тобто заповіт на користь ОСОБА_8 , скасований за заявою від 14 жовтня 2013 року, яка зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій № 93.

У цій же спадковій справі міститься копія довідки Варварівської сільської ради від 06 червня 2014 року № 295 про те, що заповіт ОСОБА_4 від 15 квітня 2013 року був скасований 10 вересня 2013 року (т. 1, с. 85).

Враховуючи розбіжності у відомостях про дату скасування заповіту, які міститься в інформаційній довідці та довідці Варварської сільської ради від 06 червня 2014 року № 295, за клопотанням представника відповідача апеляційний суд витребував Гурівської сільської ради (правонаступника Варварівської сільської ради) відомості про посвідчення заяв про скасування заповітів ОСОБА_4 . З наданої суду відповіді та доданих до неї копій документів (т. 2, с. 167 175) вбачається, що ОСОБА_4 двічі, 10 вересня 2013 року та 14 жовтня 2013 року, зверталася до Варварівської сільської ради із заявами про скасування заповітів, у тому числі заповіту від 15 квітня 2013 року, який вона раніше склала на користь свого внука ОСОБА_8 . Зокрема, 14 жовтня 2013 року таку її заяву було посвідчено секретарем Варварівської сільської ради Сергієнко Валентиною Олексіївною та зареєстровано у журналі реєстрації нотаріальних дій за № 93.

Отже, з огляду на такі заяви ОСОБА_4 , які вона зробила щодо свого заповіту від 15 квітня 2013 року, а також в силу норми ч. 1 ст. цей заповіт 1254 ЦК України цей заповіт втратив чинність внаслідок його скасування.

Скасований заповіт не породжує вказаних у ньому правових наслідків.

У зв`язку з цим суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовну вимогу про встановлення факту, а саме: належності заповіту ОСОБА_4 від 15 квітня 2013 року малолітньому ОСОБА_2 , скільки він не має для підопічного заявника юридичного значення.

Неповно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, суд позбавив себе можливості правильно застосувати закон та вирішити відповідно до нього позов у цій частині.

З огляду на це доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, хибність висновків суду та неправильність застосування норм матеріального і процесуального права стосовно тієї частини рішення суду, якою встановлено факт належності заповіту, є обґрунтованими.

Проте, відсутність чинного заповіту, яким би ОСОБА_2 був призначений спадкоємцем ОСОБА_4 , не вказує на відсутність у нього права на спадкування.

З матеріалів справи вбачається, що у заповіті від 15 квітня 2013 року ОСОБА_4 називає ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , своїм внуком (т. 1, с. 6).

Факт родинних зв`язків між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 підтверджується документально.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно зі свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданого Варварівською сільською радою Долинського району Кіровоградської області 26 березня 1974 року, актовий запис № 6 від 16 березня 1974 року, ОСОБА_4 є матір`ю, а ОСОБА_5 - батьком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 2, а. с. 179).

Згідно з даними з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 12 березня 2021 року № 1, 22 серпня 1992 року у Варваріській сільській раді Долинського району Кіровоградської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_11 і ОСОБА_12 (т. 2, а. с. 180).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_13 народила сина ОСОБА_14 , батьком якого зареєстровано ОСОБА_15 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області 29 вересня 2009 року, актовий запис № 1206 (т. 2 , с. 185).

04 жовтня 2012 року ОСОБА_13 посвідчила у нотаріуса заяву в якій вона визнала, що ОСОБА_16 є батьком її сина ОСОБА_14 (т. 2, а. с. 181).

З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що в актовий запис № 1206 від 29 вересня 2009 року відомості про батька дитини були внесені за вказівкою матері на підставі ст. 135 СК України (т. 2, а. с. 141).

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2012 року у справі № 1106/3850 визнано ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьком ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язано Жовтневий відділ реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області внести зміни до актового запису від 29 вересня 2009 року № 1206 в частині відомостей про батька дитини (т. 2, а. с. 182-183).

На підставі цього рішення суду у вказаний актовий запис про народження внесено зміни щодо відомостей про дитину, а саме змінено прізвище ОСОБА_17 на ОСОБА_6 , а також змінено відомості про батька, а саме ОСОБА_17 змінено на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянин України, зазначено адресу та запис «відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України» змінено на «відповідно до ст. 126 СК України».

Надалі, 25 квітня 2017 року до цього ж актового запису внесено зміни в частині відомостей про дитину та батька, а саме: зміно відомості про прізвище їх обох з ОСОБА_6 на ОСОБА_18 (т. 2, а. с. 142).

Таким чином, документально підтверджено, що матір`ю малолітнього ОСОБА_2 була ОСОБА_19 , яка, своєю чергою, являлася дочкою ОСОБА_4 .

При цьому ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , тобто до смерті своєї матері ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Частиною 1 статті 1266 ЦК України встановлено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Отже, внук ОСОБА_4 ОСОБА_2 є її спадкоємцем за правом представлення, а тому має право на захист свого права на спадкування в судовому порядку, у тому числі шляхом оспорювання прав інших спадкоємців як за законом, так і за заповітом.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги відповідачки про те, що за відсутності обґрунтованої відмови нотаріуса у видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину його законний представник не мав підстав для звернення до суду, бо ж, буцімто, не доведено, що він втратив можливість оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.

У цій справі між сторонами виник спір про спадкування земельної ділянки, яка належала ОСОБА_4 . При цьому обидві сторони по справі звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщину, але відповідачка робила це першою в межах шестимісячного строку, встановленого ч. 1 ст. 1270 ЦК України, а після його завершення отримала свідоцтво про право на спадщину за законом щодо цієї земельної ділянки. Оскільки чинне законодавство України не надає нотаріусам права вирішувати спори про спадщину, чи скасовувати раніше видані свідоцтва про спадщину, то позивач не може вирішити виниклий спір інакше, ніж у судовому порядку. За таких обставин сама собою відсутність у позивачки обґрунтованої відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії не може бути підставою для відмови в позові.

Позивачка від імені свого підопічного оспорює право ОСОБА_3 на спадкування земельної ділянки ОСОБА_4 з підстав недійсності заповіту останньої, складеного 04 листопада 2013 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, вона вказувала на те, що зі слів ОСОБА_5 (чоловіка ОСОБА_4 та діда ОСОБА_2 ) їй стало відомо, що незадовго до смерті ОСОБА_4 , яка потребувала лікування, без її згоди був складений заповіт від її імені на користь ОСОБА_3 на земельну ділянку. ОСОБА_4 про це заповіт не була обізнана і не підписувала його.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , тобто до пред`явлення позову в цій справі, а тому суд не міг отримати його свідчення про ці обставини.

Суд також встановив, що після смерті ОСОБА_4 її чоловік ОСОБА_5 відмовився від прийняття спадщини, подавши 20 березня 2014 року нотаріусу відповідну заяву (т. 1 , с. 81 на звороті).

За клопотанням представника позивачки місцевий суд своєю ухвалою від 18 грудня 2018 року призначив судову почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставив питання про ідентифікацію виконавця підпису у заповіті ОСОБА_4 від 04 листопада 2013 року, який зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105, відповідно до якого ОСОБА_4 заповіла належну їй земельну ділянку ОСОБА_3 , а також про ідентифікацію виконавця підпису в заяві ОСОБА_5 від 20 березня 2014 року про відмову від прийняття спадщини та чи виконані обидва ці підписи однією особою - ОСОБА_5 .

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 03 липня 2019 року № 6535/6536/19-32 (т. 1 с. 217 226) експерти зробили висновок, що обидва досліджувані підписи виконано рукописним способом без попередньої підготовки та застосування технічних засобів. Крім того, підпис, який міститься у рядку «Підпис» у заповіті від 04 листопада 2013 року, посвідченому секретарем Варварівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області Сергієнко В. О. і зареєстрованому в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105, яким ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_3 належну їй земельну ділянку, виконаний ОСОБА_5 . На інші питання експерти відповідь надати не змогли через зазначені у мотивувальній частині висновку обставини.

Згідно із ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд першої інстанції оцінив висновок експертів, як обґрунтований, категоричний та зрозумілий. Підстави для сумніву в його об`єктивності та достовірності суд не знайшов.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на неправильну оцінку висновку експертів, яку надав суд, посилаючись на неповноту ухвали суду про призначення експертизи, порушення порядку вирішення клопотання експертів та недостатність вільних зразків підпису ОСОБА_5 , які надані для порівняння.

Однак такі доводи не заслуговують на увагу.

По-перше, ухвалою місцевого суду від 18 жовтня 2018 року було витребувано у Центрального відділення поштового зв`язку Долинська Кіровоградської дирекції публічною акціонерного товариства «Укрпошта» документи з відображенням підпису ОСОБА_5 про отримання пенсії у період з квітня по серпень 2017 року. Оригінали таких відомостей були надані суду (т. 1, с. 146 150), суд посвідчив їх як вільні зразки підпису та надав експертній установі, вказав в ухвалі про призначення експертизи від 18 грудня 2018 року про надання вільних зразків підпису, що також відображено у висновку експертів від 03 липня 2019 року № 6535/6535/19-32 (т. 1 , с. 218).

По-друге, уточнення судом поставлених на вирішення експертизи питань без проведення судового засідання не вплинуло на експертне дослідження та не змінило суть питання, для вирішення якого потребувалися спеціальні знання, а отже з цієї підстави висновок експертизи не можна вважати недопустимим або недостовірним доказом.

По-третє, дійсно в розпорядження експертів суд надав обмежену кількість вільних зразків підпису ОСОБА_5 . Однак, опитаний судом експерт ОСОБА_20 вказав, що кількість та якість порівняльних зразків підпису була достатньою для проведення експертного дослідження та надання категоричного висновку.

Отже, на основі спеціальних знань та наданих судом об`єктів дослідження і матеріалів експерт встановив та надав категоричний висновок, що підпис у оспорюваному заповіті ОСОБА_4 від 04 листопада 2013 року виконаний іншою особою ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції дав правильну оцінку цьому доказу, особливо з огляду на те, що відповідач не заявив суду обґрунтованого клопотання про призначення повторної експертизи.

В апеляційній скарзі та під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач такого клопотання теж не завив, хоча суд роз`яснив йому право надати у передбаченому цивільним процесуальним законодавством порядку нові докази. Такою можливістю відповідач не скористався.

Встановивши, що в заповіті ОСОБА_4 від 04 листопада 2013 року на земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , який посвідчено секретарем Варварівської сільської ради Сергієнко В. О. і зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105, підпис від імені заповідача виконаний ОСОБА_5 , суд першої інстанції зробив обґрунтований і логічний висновок, що заповіт не підписано заповідачем.

Правильно встановивши такі обставини, суд, пославшись на норми ст. 1257 ЦК України, визнав заповіт недійсним.

Колегія суддів вважає, що в цьому випадку суд правильно встановив обставини справи, але неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно з положеннями ст. 1256 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (ч. 1 цієї статті Кодексу).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 цієї статті Кодексу).

Іншими словами, відповідно до ч. 2 ст. 1256 ЦК України суд може визнати недійсним заповіт який, як односторонній правочин, вчинений заповідачем, але він має дефект (недолік) волевиявлення, тобто його волевиявлення не було вільним і не відповідало його волі.

Натомість згідно ч. 1 ст. 1256 ЦК України, заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту. Зокрема, закон передбачає, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання, а також має бути особисто підписаний заповідачем, встановлені також вимоги щодо посвідчення заповіту.

Якщо ж особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу, тобто якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Названі у ст. 1247 ЦК України вимоги є мінімально необхідними і з огляду на назву статті вони стосуються саме форми заповіту, а їх недотримання є підставою нікчемності заповіту (ч. 1 ст. 1257 ЦК України).

На переконання колегії суддів апеляційного суду заповіт вважатиметься таким, що не відповідатиме вимогам ч. 2 ст. 1247 ЦК України щодо його форми, як у випадку коли він не підписаний заповідачем, тобто коли підпис заповідача відсутній як такий, так і у випадку коли замість заповідача підпис виконаний іншою особою, але за відсутності підстав передбачених у ч. 2 ст. 1247 ЦК України та без додержання вимог ч. 4 ст. 207 ЦК України.

У цій справі суд першої інстанції правильно встановив, що заповіт ОСОБА_4 від 04 листопада 2013 року на земельну ділянку на користь ОСОБА_3 не містить підпису заповідачем, натомість замість неї його підписав її чоловік ОСОБА_5 без додержання вимог ч. 4 ст. 207 та ч. 2 ст. 1247 ЦК України.

З огляду на такі обставини, цей заповіт не відповідає загальним вимогам закону щодо його форми та в силу ч. 1 ст. 1257 ЦК України являється нікчемним.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 203 ЦК України при нікчемності правочину визнання його недійсним судом не вимагається.

Отже, якщо недійсність правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин є нікчемний, позовна вимога про визнання його недійсним або нікчемним не є належним способом захисту прав чи інтересів позивача. За наявності спору щодо правових наслідків такого правочину, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про визнання заповіту недійсним.

Суд повторно наголошує, що нікчемний заповіт не породжує права на спадкування. Однак, якщо нікчемний заповіт все ж таки був реалізований, а на його підставі нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, то належним і ефективним способом захисту прав спадкоємців, які закликаються до спадкування, буде визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним за рішенням суду.

Такий висновок суду ґрунтується на нормі ст. 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Крім того, якщо відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на підставі такого свідоцтва здійснено державну реєстрацію прав не нерухоме майно, то у випадку спору право позивача підлягає захисту як шляхом визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, так і шляхом скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що випливає зі змісту ч. 3 ст. 26 цього Закону.

Отож, з урахуванням обставин цієї справи, місцевий суд правильно визнав недійсним видане державним нотаріусом Долинської державної нотаріальної контори Величко В. О. ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом та скасував державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за відповідачкою.

Відповідачка оскаржує рішення суду першої інстанції загалом, у тому числі в частині відмови в задоволенні вимоги позивачки про визнання з ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку за правом спадкування. Однак в апеляційній скарзі не вказано в чому саме полягає неправильність рішення у цій частині. Апеляційний суд не вбачає підстав вважати, що суд неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні цієї вимоги. До того ж відповідачка хоча і просить скасувати рішення і в цій частині, але при цьому також просить відмовити в задоволенні такої вимоги. Отже, в цій частині вимога відповідачки узгоджується з рішенням суду першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для втручання у оскаржуване в цій частині рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги відповідачки знайшли своє підтвердження частково.

Вирішуючи спір щодо вимоги про визнання заповіту недійсним суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, що мають значення для вирішення спору, але допустив помилку в застосуванні норм матеріального права, а тому рішення у відповідній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні вимоги про недійсність заповіту.

Крім того, встановивши факт належності іншого заповіту підопічному заявниці суд неповно та неправильно з`ясував обставини справи, що позбавило його можливості ухвалити в цій частині обґрунтоване і законне рішення.

В іншій частині оскаржуване рішення суд першої інстанції ухвалив з додержанням норм матеріального і процесуального права,доводи апеляційної скарги відповідачки не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу в цій частині без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 , він імені якої діє представник адвокат Бойко Дмитро Павлович, задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2020 року в частині визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 від 04 листопада 2013 року, зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 105, та в частині встановлення факту належності заповіту ОСОБА_2 скасувати і ухвалити стосовно цих позовних вимог нове рішення, яким в їх задоволенні відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1261,05 (одну тисячу двісті шістдесят одну) грн судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2021 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. І. Мурашко