15.04.2021 Справа № 756/537/21
Справа пр. № 2/756/2941/21
ун. № 756/537/21
У Х В А Л А

15 квітня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Колесник А.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

У провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

14 квітня 2021 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про визнання позову та закриття провадження у справі.

Вирішуючи питання про прийняття визнання позову відповідачем ОСОБА_2 та наявність підстав для закриття провадження у справі, суд виходить з таких обставин.

У своєму позові ОСОБА_1 зазначила, що за час шлюбу зі ОСОБА_2 вони набули у власність квартиру АДРЕСА_1 . Стверджуючи, що квартира була придбана за її особисті кошти, покликаючись на норми ст. 24 КпШС України, позивач просила суд визнати за нею право власності на указану квартиру.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З урахуванням того, що, як стверджувала позивач, квартира АДРЕСА_1 придбана 26 листопада 1998 року, до правовідносин щодо визначення статусу цього майна повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме - КпШС України.

Ст. 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (такий висновок сформулював Верховний Суд у постановах від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16).

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачем позову суперечить закону, а тому суд дійшов висновку про необхідність відмовити у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 .

Також суд відмовляє у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі, позаяк визнання ним позову не відносяться до переліку підстав для закриття провадження у справі, визначених ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 206, 255 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити у прийнятті визнання відповідачем ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Суддя Т.В. Андрейчук