Дата документу 13.04.2021 Справа № 334/5534/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5534/20
Провадження №22-ц/807/1407/21
Головуючий в 1-й інстанції Козлова Н.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О. В., Полякова О. З.,
СекретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 28 січня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Дмитро Юрійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н. С. було видано виконавчий напис № 15176 від 04.07.2019 року, відповідно до якого з ОСОБА_1 пропонується стягнути на користь акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» правонаступником усіх прав та обов`язків якого є Акціонерне Товариство «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 9533,05 грн. в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 3018,12 грн., прострочена заборгованість за комісією 300,00 грн., прострочена заборгованість за процентами - 4993,38 грн., строкова заборгованість за сумою кредиту 1020,00 грн., строкова заборгованість за комісією 0,00 грн., строкова заборгованість за процентами - 201,55 грн. ОСОБА_1 вважав виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчиняючи виконавчий напис, приватний нотаріус Хара Н.С. порушила вимоги Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України а саме: без необхідної перевірки та встановлення безспірності боргу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року, позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Дмитро Юрійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено.

Виконавчий напис від 04 липня 2019 року № 15176, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною про стягнення з ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , заборгованість за кредитним договором № 01 від 13.04.2017 року, визнано таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині стягнення судового збору, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення у зазначені частині та ухвалити нове рішення, яким стягнути судові витрати з відповідача.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що оскільки рішення суду ухвалено на користь позивача, судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі та задовольняючи вимоги позову, вказав, що ухвалою суду від 06 жовтня 2020 року провадження у вказаній справі було відкрито та відстрочено позивачу ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Згідно ч. 2 ст. 136 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до ст. 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав за необхідне стягнути з позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн., який ним на момент судового розгляду не сплачений.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ухвали суду першої інстанції від 06 жовтня 2020 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 136 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до ст. 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Разом з тим, відповідно до п.2 ч.5 ст. 256 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Питання щодо розподілу судових витрат врегульовано зокрема ст. 141 ЦПК України, частиною 1 якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ухвалою суду першої інстанції від 06 жовтня 2020 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі, таким чином судові витрати до ухвалення рішення понесені за рахунок держави, а враховуючи, що вимоги позову задоволені, суд першої інстанції повинен був при вирішенні питання про розподіл судових витрат, керуватися вимогами ст. 141 ЦПК України, та стягнути судовий збір з відповідача на користь держави.

Що стосується вимог апеляційної скарги з приводу стягнення з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» витрат по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у розмірі 1260,00 грн., то слід зазначити, що відповідно до п.22 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року, у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна сплачувати за таку скаргу судовий збір.

Враховуючи викладене скаржник не позбавлений права звернутися з відповідним клопотання про повернення сплаченої суми судових витрат.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині розподілу судових витрат з ухваленням в цій частині нового рішення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року у цій справі скасувати в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 15 квітня 2021 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков