КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2253/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Київ

Справа № 756/7800/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Диби О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору про попередній розподіл майна, набутого під час шлюбу та поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся із позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання договору про попередній розподіл майна, набутого під час шлюбу та про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.11.1999 між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2010 року. 14.10.2010 року, маючи намір розірвати шлюб, позивач уклав з відповідачем договір про попередній розподіл майна, набутого за час шлюбу, за умовами якого до складу майна, що перебувало на той час у спільній сумісній власності подружжя, включено: земельна ділянка площею 0,25 га, розташована за адресою Київська обл., Вишгородський р-н, Вахівська сільська рада; квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 ; гаражний бокс № НОМЕР_1 розташований в підземному паркінгу по АДРЕСА_1; автомобіль «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_2 ; автомобіль «Toyota» д.н.з. НОМЕР_3 ; цінні папери згідно договору купівлі-продажу №613/Д/Т від 27.02.2008.

Позивач вказує, що серед переліченого майна є таке майно, яке на даний час вже продано за згодою сторін або є особистою приватною власністю позивача, Зокрема, земельна ділянка площею 0,25 га розташована за адресою Київська обл., Вишгородський р-н, Вахівська сільська рада, була набута позивачем внаслідок її приватизації (безоплатної передачі) із земель комунальної власності, у зв`язку з чим є його особистою приватною власністю.

Крім того, квартира АДРЕСА_2 , автомобіль «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_4 , автомобіль «Toyota» д.н.з. НОМЕР_3 , а також отримана внаслідок реалізації прав за договором купівлі-продажу цінних паперів №613/Д/Т від 27.02.2008 квартира АДРЕСА_4 були продані за згодою відповідача.

Враховуючи викладене, позивач зазначив, що реалізація договору про попередній розподіл майна, набутого за час шлюбу, від 14.10.2010 року в порядку та на умовах, встановлених договором, є неможливою, тому вказаний договір підлягає розірванню.

Станом на 27.05.2019 року з переліку майна, набутого за час шлюбу, у сторін залишилось: квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_3 ; гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований в підземному паркінгу по АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного позивач просив:

- розірвати договір про попередній розподіл майна, набутого за час шлюбу від 14.10.2010, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудік І.П. та зареєстрований в реєстрі за №1847;

- виділити у власність позивача квартиру АДРЕСА_3 та Ѕ частину гаражного боксу № НОМЕР_1 , розташованого в підземному паркінгу по АДРЕСА_1 ;

- виділити у власність відповідача квартиру АДРЕСА_1 та Ѕ частину гаражного боксу № НОМЕР_1 , розташованого в підземному паркінгу по АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила поділити спільну сумісну власність, визнавши за нею право особистої приватної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану за адресою Київська обл., Вишгородський район, Вахівська сільська рада, та на гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований в підземному паркінгу по АДРЕСА_1.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що 14.10.2010 року між сторонами був укладений договір про попередній розподіл майна, набутого під час шлюбу, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудік І.П. Тобто згоди щодо поділу спільного майна подружжя було досягнуто в позасудовому порядку

Згідно з п. 1 вказаного договору, ОСОБА_1 буде належати на праві особистої власності наступне майно:

- земельна ділянка площею 0,25 га, яка розташована у Київській області, Вишгородський р-н, Вахівська сільська рада; квартира АДРЕСА_1 , автомобіль Volkswagen Polo, 1.4, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ; гаражний бокс № НОМЕР_1 , в підземному паркінгу по АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 буде належати на праві особистої власності наступне майно:

- квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 ; автомобіль Toyota Land Cruiser 4.0L, A/T, реєстраційний номер НОМЕР_5 ; всі права покупця за Договором № 613/Д/Т купівлі-продажу цінних паперів від 27.02.2008 року щодо квартири АДРЕСА_4 .

Реалізуючи своє право особистої власності на спільне майно, відповідач ОСОБА_2 продав: квартиру АДРЕСА_2 , орієнтовною вартістю 25 000 доларів США (7.06.2013 p.); квартиру АДРЕСА_4 ( права покупця за договором № 613/Д/Т купівлі-продажу цінних паперів від 27.02.2008 р.) за 600 000 грн., еквівалент 75 000 дол. США (11.11.2011 року); автомобіль Toyota Land Cruiser 4.0L, A/T, реєстраційний номер НОМЕР_3 , орієнтовною вартістю 40 000 доларів США (2013 p.); автомобіль Volkswagen Polo, 1.4, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , орієнтовною вартістю 20 000 доларів США (2012 p.). Факт продажу спільного майна відповідачем - ОСОБА_2 підтверджується у його позовних заявах від 10.06.2019 р. та 26.06.2019 р.

В зв`язку з продажем вищевказаного майна, що відносилось до спільного майна подружжя, відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 160 000 доларів США. Грошові кошти від продажу відповідачем ОСОБА_2 вищевказаного майна ОСОБА_1 не отримала, оскільки відповідач обґрунтовував це виконанням попереднього договору про поділ майна від 14.10.2010 року, тому отримані грошові кошти відповідач використав на особисті потреби не в інтересах сім`ї.

Вважає, що вона має право на долю в спільномумайні подружжя, яка відповідає долі відповідача ОСОБА_2 , на загальнусуму 4 000 000 грн., еквівалент 160 000 дол. США.

Крім того, відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку від 15.07.2009 року земельна ділянка, кадастровий номер :13:068:0151, площею 25 га, що розташована у Київській області, Вишгородський р-н, Вахівська сільська рада була виділена відповідачу ОСОБА_2 на підставі розпорядження Вишгородської райдержадміністрації № 369 від 08.05.2009 р. (приватизація), тобто право власності у відповідача на вказану земельну ділянку виникло з 15.07.2009 року.

Виходячи з положень ст. 58 Конституції України (дія закону в часі), земельна ділянка, яка була приватизована ОСОБА_2 до 13 червня 2012 р., є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з цього, включення нотаріусом до договору про попередній розподіл майна від 14.10.2010 року вказаної земельної ділянки, як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, є правомірним. Крім того, вважає, що її частка у спільному майні подружжя має бути збільшена, оскільки з нею проживають діти, і позивач з 2012 року не сплачує аліменти на їх утримання.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 вказує, що її частка в спільній сумісній вартості подружжя складається з земельної ділянки кадастровий номер :13:068:0151, площею 0,25 га, що розташована у Київській області, Вишгородський р-н, Вахівська сільська рада, вартістю 150 120 грн., еквівалент 6000 дол. США та гаражного боксу № НОМЕР_1 , площею 24,7 кв. м., який розташований в підземному паркінгу по АДРЕСА_1 , вартістю 700 000 грн., еквівалент 28 000 доларів США, разом на суму 850 120 грн., що еквівалентно 34 000 доларів США.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року первісний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

В рамках поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , а також на 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 , який розташований в підземному паркінгу по АДРЕСА_1 .

В рамках поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також на 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 , який розташований в підземному паркінгу по АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір - 5763 грн.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічний позов в частині виділення у власність ОСОБА_1 гаражного боксу, посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вказує, що суд першої інстанції, застосовуючи положення закону щодо рівності часток подружжя, помилково виходив тільки з того обсягу майна, яке бажає поділити позивач згідно основного позову, не приймаючи до уваги попередній продаж позивачем іншого майна, яке відносилось до спільного майна подружжя.

Вказує, що відповідач давала згоду на продаж вказаного спільного майна подружжя позивачем, вважаючи, що кошти отримані від його продажу (в т. ч. майна, яке за поділом належало їй - автомобіль Volkswagen Polo, 1.4, д. р. н. НОМЕР_6 ) будуть витрачені позивачем на потреби та в інтересах сім`ї. В зв`язку з чим, суд першої інстанції повинен був врахувати факт продажу позивачем ОСОБА_2 спільного майна подружжя на загальну суму 4 000 000 грн., еквівалент 160 000 дол. США, який визнавався позивачем в судовому засіданні та в силу вимог ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги покази свідка ОСОБА_2 , дочки сторін, яка повідомила суду, що дійсно батько продав спільне майно, що визначено у договорі про попередній розподіл майна, набутого під час шлюбу, але коштів матері на утримання родини не дав. За вказаних обставин, суд першої інстанції повинен був провести поділ спільного майна подружжя з врахуванням вартості проданого позивачем майна та (або) відступити від принципу рівності часток подружжя, врахувавши наявність заборгованості по аліментам застосувавши ч. 3 ст. 70 СК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що відповідач знала про відчуження майна і таке відчуження здійснювалось за її згодою, що встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем. Продаж об`єктів спільного майна було здійснено більше семи років тому і відповідач жодного разу не заявляла про порушення її прав внаслідок такого продажу. Посилання відповідача на наявність заборгованості по сплаті аліментів є безпідставним, оскільки це питання є предметом розгляду в іншій справі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та представник позивача ОСОБА_3 вважали доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При вирішенні даного спору судом першої інстанції було встановлено, що на час розгляду справи сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя належить : квартира АДРЕСА_1 ; квартира АДРЕСА_3 ; гаражний бокс № НОМЕР_1 у підземному паркінгу по АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких доказів на підтвердження існування у подружжя іншого майна сторонами не надано. Посилання відповідача на те, що позивачем було відчужено спільне майно подружжя, набуте за час шлюбу, без згоди на те відповідача, - не прийнято судом до уваги, оскільки такі доводи не підтверджені належними доказами.

Крім того, таке твердження відповідача по відношенню до квартири АДРЕСА_4 спростовується самим договором купівлі-продажу вказаної квартири, який містить посилання на те, що його вчинено за згодою колишньої дружини ОСОБА_5 ; доказів того, що вказаний договір в судовому порядку визнавався недійсним, суду не надано.

Крім того, відповідачем не доведено її право на збільшення частки у спільному майні подружжя, належних та допустимих доказів, зокрема, проживання разом з нею дітей, наявності заборгованості у позивача по аліментам тощо, не надано. Крім того, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент звернення із позовною заявою є повнолітньою.

З огляду на викладене, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із принципу рівності часток, тому дійшов висновку, що в рамках поділу майна подружжя слід визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3 та право власності на 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 , який розташований в підземному паркінгу по АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_6 - право власності на квартиру АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 , який розташований в підземному паркінгу по АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про виділення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки та гаражного боксу, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки набута ним внаслідок її приватизації (безоплатної передачі) із земель комунальної власності згідно з розпорядженням Вишгородської райдержадміністрації №369 від 08.05.2009, а підстави для визнання за відповідачем права особистої приватної власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 розташований в підземному паркінгу по АДРЕСА_1 - відсутні.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року оскаржується відповідачем ОСОБА_1 лише в частині розподілу гаражного боксу, а тому в іншій частині зазначене рішення суд апеляційної інстанції не перевіряє.

Перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки висновки суду першої інстанції в цій частині не в повному обсязі відповідають обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20.11.1999 між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб.

Від зареєстрованого шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2010 року шлюб між сторонами було розірвано за спільною заявою порядку окремого провадження. ( а.с. 9).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №023697 від 15.07.2009 року, виданого ОСОБА_7 , останній є власником земельної ділянки площею 0,25 га, розташованої за адресою Київська обл., Вишгородський р-н, Вахівська сільська рада, на підставі розпорядження Вишгородської райдержадміністрації №369 від 08.05.2009 року.

Щодо прав за договором купівлі-продажу цінних паперів №613/Д/Т від 27.02.2008, то сторонами не заперечувалось отримання внаслідок його реалізації квартири АДРЕСА_4 .

З договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11 листопада 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., вбачається, що ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_9 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 47,80 кв.м., житловою площею 21,90 кв.м. Договір містить посилання на те, що його вчинено за згодою колишньої дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_5 ( а.с. 14-15)

За даними інформаційної довідки №168109627 від 27.05.2019 року, квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 07.06.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бердес М.О. ( а.с. 13).

Як вбачається з договору купівлі-продажу, посвідченого 15.02.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С.В., ОСОБА_11 продав, а ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_3 , що складається з однієї кімнати, загальною площею 58,9 кв.м., в тому числі жилою - 26 кв.м. ( а.с. 21, 57-58 ).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №168143969 від 27.05.2019 убачається, що вищевказана квартира перебуває під забороною та в іпотеці ВАТ «Універсал Банк» згідно договору іпотеки від 15.02.2008 року.

З договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27.03.2006 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Сердцевич О.В., убачається, що ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 59,3 кв.м., загальною площею 29,0 кв.м. ( а.с. 80).

Як вбачається зі свідоцтва про право власності, виданого 14.06.2007 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), гаражний бокс № НОМЕР_1 площею 24,70 кв.м., розташований в підземному паркінгу по АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_7 на праві приватної власності ( а.с 95).

Вказаний гаражний бокс оплачений в повному обсязі ОСОБА_7 на підставі договору №32 від 12.04.2006 та договору про відступлення права вимоги від 03.05.2006, що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Прімінвест» №198 від 17.05.2007.

Згідно інформаційних довідок КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2019 №20852 від 30.05.2019 та ГЖ-2019 №1940 від 30.05.2019, право власності на квартиру АДРЕСА_1 та гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований в підземному паркінгу по АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_7 .

Вказані обставини сторонами визнавалися.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив із принципу рівності часток, тому дійшов висновку, що в рамках поділу майна подружжя слід виділити кожному із подружжя по квартирі: ОСОБА_7 - квартиру АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 - квартиру АДРЕСА_1 , а також здійснити розподіл гаражного боксу № НОМЕР_1 , розташованого в підземному паркінгу по АДРЕСА_1 , визнавши за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину вказаного гаражного боксу.

Таким чином, здійснюючи розподіл майна відповідно до позовної заяви ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив лише із того обсягу майна, що залишилось станом на час розгляду даної справи.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Також про необхідність встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання, наголошує Верховний Суд, зокрема, у постановах 04 вересня 2019 року у справі № 204/8558/2014-ц, від 25 вересня 2019 року у справі №694/599/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 347/1645/16-ц , від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 листопада 2010 року про розірвання шлюбу між сторонами судом встановлено, що заявники не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх відносин, проживають окремо близько 1,5 роки. (а.с. 9).

Таким чином, відповідно до наявних у матеріалах справи доказів та обставин, що визнаються сторонами, станом на час припинення шлюбних стосунків та на час розірвання шлюбу сторонам на праві спільної сумісної власності належало наступне майно:

- квартира АДРЕСА_1 ;

- квартира АДРЕСА_2 ;

- квартира АДРЕСА_3 ;

- гаражний бокс № НОМЕР_1 у підземному паркінгу по АДРЕСА_1;

- автомобіль Volkswagen Polo д.н.з. НОМЕР_2 ;

- автомобіль «Toyota Land Cruiser» д.н.з. НОМЕР_3 ;

- цінні папери згідно договору купівлі-продажу №613/Д/Т від 27.02.2008 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача, про те, що суд першої інстанції, застосовуючи положення щодо рівності часток подружжя, помилково виходив із обсягу майна, що наявний на час розгляду справи, та не прийняв до уваги весь обсяг майна, що був наявний на час припинення шлюбних стосунків.

Так, як вбачається із обставин справи, сторони станом на 14 жовтня 2010 року у зв`язку з фактичним розпадом сім`ї досягли домовленості щодо варіанту поділу спільного майна подружжя, що було оформлено у вигляді договору про попередній розподіл майна, набутого під час шлюбу.

Відповідно до договору про попередній розподіл майна, набутого під час шлюбу, укладеного між сторонами 14.10.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудік І.П., маючи намір щодо розірвання шлюбу, сторони домовилися про розподіл вказаного майна подружжя та в майбутньому укладення договорів про перехід права власності на вказане майно таким чином:

- ОСОБА_13 буде належати на праві особистої власності земельна ділянка площею 0,25 га, розташована за адресою АДРЕСА_1 ; автомобіль «Volkswagen Polo» д.н.з. НОМЕР_2 ; гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований в підземному паркінгу по АДРЕСА_1;

- ОСОБА_7 буде належати на праві особистої власності квартира АДРЕСА_2 ; квартира АДРЕСА_3 ; автомобіль «Toyota Land Cruiser» д.н.з. НОМЕР_3 ; права покупця згідно договору купівлі-продажу цінних паперів №613/Д/Т від 27.02.2008.

Згідно з п.4 вказаного договору сторони домовились, що перехід права власності на нерухоме майно, вказане у цьому договорі буде окремо оформлене відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до ч 2, 3, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 9 СК України передбачено, що подружжя можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з положеннями ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Разом з тим, як зазначив позивач ОСОБА_7 у позовній заяві, ним за згодою колишньої дружини ОСОБА_1 було продано наступне спільне майно подружжя:

- квартира АДРЕСА_2 ( продана 07.06.2013 року)

- автомобіль «Volkswagen Polo» д.н.з. НОМЕР_2 ( проданий в 2012 році);

- автомобіль «Toyota Land Cruiser» д.н.з. НОМЕР_3 ( проданий в 2013 році):

- квартира АДРЕСА_4 , що придбана внаслідок реалізації цінних паперів, що належали подружжю за договором купівлі-продажу №613/Д/Т від 27.02.2008 року ( була продана 11.11.2011 року).

З викладеного вбачається, що позивач ОСОБА_7 розпорядився спільним майном подружжя: квартирою АДРЕСА_2 ; автомобілем «Volkswagen Polo» д.н.з. НОМЕР_2 ; автомобілем «Toyota Land Cruiser» д.н.з. НОМЕР_3 ; квартирою АДРЕСА_4 протягом 2011 - 2013 років, за попередньою згодою колишньої дружини ОСОБА_1 , яка ґрунтувалася на умовах договору про попередній розподіл майна подружжя, відповідно до якого, серед іншого майна, гаражний бокс № НОМЕР_1 у підземному паркінгу по АДРЕСА_1 , мав перейти у порядку поділу майна подружжя у власність ОСОБА_1 .

Та обставина, що відповідач ОСОБА_1 надавала згоду на продаж зазначеного майна, нею не заперечується, оскільки позивач ОСОБА_7 , здійснюючи відчуження майна, діяв у межах домовленостей про порядок розподілу майна між подружжям та виділення у особисту власність кожного із подружжя вищевказаного майна.

З огляду на викладене, позивач ОСОБА_7 при зверненні до суду з даним позовом про розірвання договору про попередній розподіл майна, вважаючи договір таким, що не може бути виконаний, та вимагаючи розподілу гаражного боксу в рівних частках між колишнім подружжям, повинен був довести, що грошові кошти від проданого ним спільного майна були також поділені між подружжям, або спрямовані на погашення кредитної заборгованості подружжя, або витрачені в інших інтересах сім`ї.

Разом з тим, позивачем до матеріалів справи не надано ні доказів суми коштів, отриманих від продажу майна ( за винятком квартири по вул. Вільямса ), ні доказів, на які потреби були спрямовані зазначені кошти.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_7 пояснив, що від продажу квартири АДРЕСА_4 було отримано 75 тисяч доларів США, які були спрямовані на погашення кредиту за квартиру по вул. Ломоносова , придбану за кредитні кошти. Кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 у розмірі 25 тисяч доларів США також були спрямовані на погашення вказаного кредиту. Від продажу автомобіля «Volkswagen Polo» він отримав 5 тисяч доларів США, які були витрачені на поїздку сім`ї в Чорногорію. Продавши автомобіль «Toyota Land Cruiser», приблизно за 32-34 тисячі доларів США, він придбав у свою особисту власність інший автомобіль.

Однак, доводи позивача про те, що кошти, отримані від продажу двох квартир, були спрямовані на погашення кредитної заборгованості за придбання квартири АДРЕСА_3 , - жодними належними та допустимими доказами не доведені. При цьому позивач ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції визнав, що кредитні зобов`язання перед банком, які виникли у зв`язку з придбанням квартири АДРЕСА_3 , були погашені ще в 2010 році.

З викладеного вбачається, що позивач ОСОБА_7 , здійснивши відчуження майна, яке за договором про попередній розподіл майна від 14.10.2010 року повинно перейти у його особисту власність ( цінні папери щодо придбання квартири АДРЕСА_4 , квартира АДРЕСА_2 та автомобіль «Toyota Land Cruiser»), та не надавши доказів тих обставин, що кошти від продажу були потрачені або в інтересах сім`ї, зокрема на погашення кредитних зобов`язань подружжя, або розділені між подружжям, у червні 2019 року звернувся з даним позовом до суду, в якому просив поділити між сторонами у рівних частках гаражний бокс, який за попередньою домовленістю між подружжям підлягав виділенню в особисту власність відповідача.

З вартістю гаражного боксу, визначеною позивачем у сумі 700 000 грн., що за курсом долара США до гривні станом на червень 2019 року приблизно дорівнює 28 тисяч доларів США, погодилась і відповідач ОСОБА_1 ( а.с. 90).

Враховуючи, що вартість гаражного боксу не перевищує суми коштів, отриманої відповідачем від продажу майна та спрямованої на особисті потреби ( зокрема, відповідач визнав, що автомобіль «Toyota Land Cruiser» він продав приблизно за 32 тисячі доларів США та за ці кошти придбав собі інший автомобіль), то виходячи з принципу рівності часток при поділі майна подружжя, а також досягнутих між сторонами домовленостей у договорі від 14.10.2010 року, колегія суддів дійшла висновку, що гаражний бокс у порядку поділу майна подружжя повинен бути виділений у власність відповідачу ОСОБА_1 .

Доводи представника позивача про наявність підстав для застосування позовної давності з огляду на те, що майно було відчужене позивачем ОСОБА_7 за згодою колишньої дружини в 2011 - 2013 роках і ОСОБА_1 весь цей період часу не вимагала своєї частини коштів від продажу майна, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, враховуючи наявність попередньої домовленості між сторонами про поділ майна подружжя, зафіксованої у договорі від 14.10.2010 року, відповідач ОСОБА_1 про порушення свого права дізналась лише після пред`явлення даного позову про розподіл гаражного боксу між подружжям.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про поділ гаражного боксу; відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про визнання права власності на гаражний бокс; поділу між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 гаражного боксу № НОМЕР_1 , розташованого у підземному паркінгу по АДРЕСА_1 , по 1/2 частині за кожним, та в частині розподілу судових витрат, та прийняття у цій частині постанови, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про поділ гаражного боксу необхідно відмовити, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про виділення їй в порядку поділу майна подружжя в особисту власність гаражного боксу - задовольнити, визнавши за ОСОБА_1 право власності на вказаний гаражний бокс.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 листопада 2020 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна - гаражного боксу; відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на гаражний бокс; поділу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 гаражного боксу № НОМЕР_1 , розташованого у підземному паркінгу по АДРЕСА_1 , та в частині розподілу судових витрат, та прийняти в цій частині постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у цій частині - відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині - задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 ( площею 24,7 кв.м.), який розташований у підземному паркінгу по АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.