Провадження № 2/344/1605/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міській суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді: Тринчука В.В.,

за участі секретаря с/з: Стефанець Г.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Приватного Підприємства «Безпека - Захід» про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Приватного Підприємства «Безпека - Захід» про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договорів дарування від 01 листопада 2019 року зареєстрованих в реєстрі за № 915 та 917 позивач стала власником ? частини квартири АДРЕСА_1 та ? частини гаража № НОМЕР_1 який розташований за адресою АДРЕСА_2 . Вказує, що даруватилем зазначеного майна є її мати, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка набула право на вказане майно на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06.06.2019 року у цивільній справі № 344/11698/16-ц за позовом до свого сина ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно. Зазначене нерухоме майно 02.11.2019 року, зареєстроване у державному реєстрі речових прав за обдарованою ОСОБА_1 . Інша ? частина зазначеного майна належала брату ОСОБА_2 . Позивач вказує, що на підставі законних правочинів стала співвласником зазначеного нерухомого майна, а з 04.11.2019 року зареєстрована у вказаній квартирі, однак користуватись ним не може через те, що співвласник іншої частини майна ОСОБА_2 не бажає виконувати рішення суду, вважає що одноособово в праві користуватись нерухомим майном у цілому. Позивач вказує, що їй стало відомо з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що належну ОСОБА_2 ? частину цієї квартири 21.02.2020 року подарував сину ОСОБА_3 . Відповідно до квитанції ОСББ «Єдельвейс-41» вона сплачує свою частку за послуги з обслуговування квартири, однак фактично нею не користується через перешкоди які вчиняють відповідачі.

Через протиправні дії брата ОСОБА_2 позивач неодноразово зверталась до Івано-Франківського відділу поліції. Весною 2020 року при спробі зайти у квартиру нею встановлено, що у вказаній квартирі знаходиться син ОСОБА_2 , ОСОБА_5 із своєю співмешканкою, який відмовився позивачу відчинити двері квартири, та викликав працівників охоронної фірми «Безпека-Захід», через деякій час брат позивача ОСОБА_2 до вказаної квартири прийшов із іншою особою, який представився ОСОБА_6 та вказав, що є працівником охоронної фірми «Безпека-Захід» під охороною якої знаходиться вказана квартира, у зв`язку із чим позивача не допущено до помешкання вказаної квартири. Через вказані обставини позивач звернулася до Івано-Франківського відділу поліції із зверненням про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 , якою вона володіє на праві спільної часткової власності, проте їй відмовлено у доступі до житла, надавши відповідь на звернення позивача у даній справі від 26.05.2020 року, відмова ґрунтувалась саме на факті перебування вказаної квартири під охороною. Аналогічні відповіді на звернення були надані Івано-Франківським відділом поліції від 07.07.2020 року та листом органу поліції від 16.10.2020 року, в якому позивачу рекомендовано за захистом порушеного права звернутись до суду. Тому позивач просить суд взяти до уваги всі наведені нею відомості та обставини, захистити її порушені права та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

08 лютого 2021 року від позивача отримано заяву, у якій вона просить позовні вимоги в заявлені частині до ПП «Безпека-Захід» залишити без розгляду, а позовні вимоги в частині до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримує у повному обсязі, просить продовжити розгляд та їх задовольнити.

Ухвалою судді від 08 лютого 2021 року заяву позивача задоволено та позовні вимоги в частині до ПП «Безпека-Захід» залишено без розгляду, а позовні вимоги в частині до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без змін та продовжено розгляд.

Позивач у судове засідання не з`явилась, однак до початку розгляду справи подала заяву у якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідачі по справі та їх представник ОСОБА_7 у судове засідання не з`явились, однак судом отримано заяву у якій просять суд розгляд справи проводити у відсутності сторони відповідача та їх представника, проти задоволення позовних вимог позивача заперечують, та просять відмовити суд у задоволенні позовних вимог.

Суд дослідивши письмові матеріали, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач по справі ОСОБА_1 позивач є власником ? частин квартири АДРЕСА_1 та ? частки гаража № НОМЕР_1 який розташований за адресою АДРЕСА_2 (а.с.7,9-12). Зазначене нерухоме майно 02.11.2019 року, зареєстроване у державному реєстрі речових прав за обдарованою ОСОБА_1 . Інша ? частина зазначеного майна належала брату ОСОБА_2 (а.с.7).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належну ОСОБА_2 ? частину цієї квартири 21.02.2020 року він подарував сину ОСОБА_3 (а.с.8).

Згідно картки реєстрації особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.21).

Відповідно до квитанції ОСББ «Єдельвейс-41» позивач сплачує свою частку за послуги з обслуговування квартири (а.с.6).

Позивач неодноразово зверталась до Івано-Франківського відділу поліції у зв`язку із вчиненням перешкод у користуванні належному їй нерухомим майном, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями відповідей на звернення ОСОБА_1 (а.с.13-20).

Станом на 24.11.2020 р. власниками вказаної квартири та гаража є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності по ? частці вказаного нерухомого майна кожен (а.с. 8-12).

Згідно ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що вказує на правомірність мого звернення до суду.

Згідно з ч. 3ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 цієї статті встановлено принцип непорушності приватної власності.

Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 358 ЦК України визначений порядок здійснення права спільної часткової власності. Так, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Положеннями ст.ст.317,319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 383 ЦК України визначає право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

В разі відсутності волі співвласника домовитися про порядок володіння та користування майном, таке спільне користування унеможливлюється, що завдає шкоди іншим співвласникам та порушує їх право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, яке закріплене ст. 317 ЦК України.

Пунктами 33, 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до змісту положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Судом встановлено, що протиправні дії відповідачів позбавляють позивача права користуватися належним йому нерухомим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 та гаражем за адресою: АДРЕСА_2 , а відтак вказана позовна вимога підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача стосовно заборони відповідачам без її згоди як співвласника ? частини нерухомого майна укладати договори про охорону спільної квартири та гаража приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Способи захисту порушеного права не абстрактні і не можуть формулююватися позивачем як завгодно, а визначені виключно законом. Тому, якщо законом не передбачено такого способу захисту права «як заборонити вчиняти певні дії в майбутньому», то у задоволенні такої позовної вимоги суду слід відмовити. Таку правову позицію викладено у постанові ВСУ у справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017року, а відтак дана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд вважає доведеними посилання позивача на порушення її законних прав та інтересів в частині усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, однак щодо вимоги позивача, а саме без її згоди як співвласника ? частини нерухомого майна укладати договори про охорону спільної квартири та гаража не підлягає до задоволенню, оскільки не передбачено такого способу захисту права «як заборонити вчиняти певні дії в майбутньому», а відтак позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено мінімальний розмір судового збору, часткове задоволення позову не впливає на розмір судового збору. Відтак з відповідачів слід стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Враховуючи вищевказане та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 12, 13, 15, 16, 19, 78, 81, 89, 133, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 316,317,319, 321, 356, 358, 383, 391, 396 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Приватного Підприємства «Безпека - Захід» про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкод в користуванні ОСОБА_1 1/2 частиною квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та ? частини гаража який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , що належать їй на праві власності шляхом:

Вселення до квартири АДРЕСА_1 ;

Надання ОСОБА_1 дублікати ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 та дверей гаража який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений нею при зверненні до суду судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

В решті вимог позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя В.В.Тринчук