Справа № 713/232/21
Провадження №2/713/204/21
РІШЕННЯ

іменем України

05.04.2021 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Пилип`юка І.В., з участю секретарки судових засідань Паучек Є.В., позивачки ОСОБА_1 , представників сторін адвокатів Ковалюка Михайла Григоровича, Кириляка Юрія Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вижниця в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, придбаного під час шлюбу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, придбаного під час шлюбу.

У позові вказувала, що 05.10.2000 року уклала шлюб з відповідачем. Рішенням Вижницького районного суду по справі №713/312/20 від 30.04.2020 року шлюб між ними розірвано. Судове рішення набрало законної сили 16.07.2020 року.

Посилалася на те, що за час шлюбу ними за їх спільні кошти, працею та в інтересах сім`ї набуте нерухоме та рухоме майно. Зокрема, протягом з 2001-2016 років було збудовано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 .

Також, за час шлюбу придбано земельну ділянку площею 0,2 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:001:1005, яка розташована по АДРЕСА_1 .

На час подання позову до суду відповідач не бажає вирішити питання поділу спільного майна подружжя у добровільному порядку.

У зв`язку з тим, що між ними виник спір щодо поділу спільно нажитого майна, а відповідач не бажає вирішувати даний спір у добровільному (нотаріальному) порядку, вимушена вирішувати дане питання у судовому порядку.

Посилаючись на ст.ст.60, 63, 70, 71 СК України, ст.ст.177, 368, 372 ЦК України, ст.ст.89, 120 ЗК України просила:

1. Визнати житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 а об`єктом права спільної сумісної власності подружжя/колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

2. Визнати за нею право власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 .

3. Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 .

4. Визнати земельну ділянку площею 0,2 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:001:1005, яка розташована у АДРЕСА_1 а об`єктом права спільної сумісної власності подружжя/колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

5. Визнати за нею право власності на 1/2 частки земельної ділянки площею 0,2 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:001:1005, яка розташована у АДРЕСА_1 .

6. Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частки земельної ділянки площею 0,2 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:001:1005, яка розташована у АДРЕСА_1 .

7. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 заявлений позов підтримала, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, просила позовні вимоги задовольнити.

Підтримала відповідь на відзив на позов відповідача, у якій зазначила, що відповідач визнає позов частково, лише щодо житлового будинку, та заперечує позовні вимоги щодо визнання земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності подружжя та її поділу.

Вважає, що позиція відповідача суперечить правовій позиції ВС (КЦС), викладеній у постанові від 21.03.2018 року по справі №686/9580/16-ц, у якій наведено положення постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7, відповідно до яких земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України. Також Суд звернув увагу на положення ч.1 та ч.4 ст.120 ЗК України. ВС вказав, що зазначаючи про відсутність у ст.140 ЗК України такої підстави для припинення права власності на земельну ділянку, як набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, суди залишили поза увагою положення ч.1 ст.120 ЗК України.

Аналогічний правовий висновок міститься і у постанові КЦС ВС від 25.02.2019 року №199/2099/17 (61-35533св18).

Враховуючи викладене, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Ковалюк М.Г. підтримав позицію позивачки та просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Кириляк Ю.В. заявлений позов визнав частково, підтримав відзив на позов, у якому зазначив, що позивачка вказує, що за час шлюбу з відповідачем придбано земельну ділянку площею 0,2 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:001:1005, яка розташована в с. Черешенька.

Однак це не відповідає дійсності, оскільки земельна ділянка була виділена відповідачу у приватну власність рішенням сесії Черешеньської сільської ради №15 від 02.04.1997 року.

Отримавши вказану земельну ділянку для будівництва житлового будинку, відповідач використав своє право на безоплатну приватизацію, передбачене п.«г» ч.1 ст.121 ЗК України, і позивачка до цієї ділянки не має жодного відношення. Вона має можливість скористатись цим правом у майбутньому, тобто отримати земельну ділянку для будівництва будинку.

Враховуючи, що земельну ділянку для будівництва житлового будинку відповідач отримав до шлюбу, вона не є спільним майном подружжя, а тому не підлягає поділу.

Не відповідають дійсності доводи позивачки про те, що відповідач не бажає вирішити питання поділу спільного майна подружжя у добровільному порядку. Він не оспорював той факт, що позивачка має право на половину будинку з надвірними будівлями та спорудами, оскільки збудований під час шлюбу. Хоча її участь в будівництві була мізерною, але відповідач розуміє, що вона дружина і вправі ставити питання про поділ будинку в рівних частках.

Між сторонами немає спору і відповідач був згідний розділити майно шляхом укладення договору з посвідченням в нотаріальному порядку. Зверталися до нотаріуса, але те, що запропонував нотаріус, не влаштовувало обох. Тому відповідач віддав позивачці всі документи на нерухоме майно, відвіз її до адвоката, чим допоміг звернутися до суду.

Зазначив, що поділ будинку необхідний відповідачу можливо навіть більше ніж позивачці, адже вона безперешкодно проживає в будинку, користується за його рахунок електроенергією та газом, а після поділу змушена буде сама за все це платити.

Вважає, що заявлений позов може бути задоволений лише в частині поділу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, а щодо поділу земельної ділянки необхідно відмовити, а тому судові витрати покласти на обидві сторони порівну.

Просив прийняти до розгляду наданий відзив на позов та врахувати його доводи при ухваленні рішення.

Суд, заслухавши позивачку ОСОБА_1 , представників сторін адвокатів Ковалюка М.Г., Кириляка Ю.В., вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Позивачкою ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги:

- про визнання на підставі ст.ст.60, 63, 70, 71 СК України, ст.ст.368, 372 ЦК України об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та визнання за нею права власності на 1/2 частку зазначеного нерухомого майна;

- про визнання на підставі ст.ст.60, 63, 70, 71 СК України, ст.ст.368, 372 ЦК України, ст.ст.89, 120 ЗК України об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,2 га, кадастровий номер :01:001:1005, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 та визнання за нею права власності на 1/2 частку зазначеної земельної ділянки.

На підтвердження позовних вимог позивачкою ОСОБА_1 надано такі докази:

копію заочного рішення Вижницького районного суду від 30.04.2020 року по цивільній справі №713/312/20 (провадження №2/713/213/20), яким встановлено, що 05.10.2000 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрували шлюб і після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 прийняла прізвище ОСОБА_4 . У шлюбі народилося двоє дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Даним рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 16.07.2020 року;

копію технічного паспорту на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , виготовленого КП «Вижницьке РБТІ» станом на 29.07.2016 року на ім`я ОСОБА_2 , з якого вбачається, що за зазначеною адресою розташовані наступні об`єкти нерухомого майна, побудовані у 1991 році: житловий будинок літ. «А», вартістю 496161,00 грн.; навіс літ. «Б», вартістю 16677,00 грн.; приміщення для приготування кормів літ. «В», вартістю 19729,00 грн.; літня кухня літ. «Г», вартістю 171638,00 грн.; сарай літ. «Д», вартістю 15216,00 грн.; сарай літ. «Е», вартістю 45904,00 грн.; гараж літ. «Є», вартістю 12018,00 грн.; підвал літ. «Пд.», вартістю 15129,00 грн.; колодязь літ «К», вартістю 8652,00 грн.; вигрібні ями №1-2, вартістю 9920,00 грн.; огорожа №3-5, вартістю 35023,00 грн.; загальна вартість нерухомого майна становить 846097,00 грн.;

копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №75738284 від 14.12.2016 року, згідно якого 08.12.2016 року проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 з надвірними та господарськими спорудами: навісом літ. «Б»; приміщенням для приготування кормів літ. «В»; літньою кухнею літ. «Г»; сараєм літ. «Д»; сараєм літ. «Е»; гаражем літ. «Є»; підвалом літ. «Пд.»; колодязем літ «К»; вигрібними ямами №1-2; огорожею №3-5. Нерухоме майно розташоване на земельній ділянці кадастровий номер :01:001:1005, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №75311766 від 09.12.2016 року, згідно якого 05.12.2016 року проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий номер :01:001:1005, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 ;

копію кадастрового плану земельної ділянки з експлікацією угідь, кадастровий номер :01:001:1005, згідно якого загальна площа земельної ділянки 0,2000 га, з них: 0,0591 га - рілля; 0,1409 га землі під житловою забудовою;

витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № НОМЕР_1 , виданий 27.01.2021 року Відділом у Вижницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, згідно якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 0,2000 га, кадастровий номер :01:001:1005, цільове призначення 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 становить 261290,30 гривень.

Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що відповідач відмовляється визнати право власності позивачки на частину спірного нерухомого майна.

На підтвердження заперечень проти позову та часткове спростування позовних вимог відповідачем ОСОБА_2 надано такі докази:

виданий 15.02.2021 року Архівним відділом Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області Архівний витяг №07-05/1/15 з рішення Черешенської сільської Ради народних депутатів №15 від 02.04.1997 року «Про розгляд заяв громадян». згідно якого виконком сільської Ради народних депутатів вирішив: 4. Виділити земельну ділянку у приватну власність в розмірі 0,20 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд ОСОБА_2 .

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд застосовує такі норми права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Оскільки відносин сторін з приводу нерухомого майна виникли до набрання чинності Сімейним та Цивільним кодексом України, однак продовжують існувати після набрання ними чинності, тому до даних правовідносин слід застосовувати норми чинних кодексів.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11 роз`яснено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст.368 ЦК України.

У статті 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до пп.22, 23 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

За правилами ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

З досліджених у судовому засіданні належних та допустимих доказів судом установлено, що:

з 05.10.2000 року по 16.07.2020 року (час набрання рішенням суду законної сили) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі;

08.12.2016 року проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 з надвірними та господарськими спорудами: навісом літ. «Б»; приміщенням для приготування кормів літ. «В»; літньою кухнею літ. «Г»; сараєм літ. «Д»; сараєм літ. «Е»; гаражем літ. «Є»; підвалом літ. «Пд.»; колодязем літ «К»; вигрібними ямами №1-2; огорожею №3-5;

станом на 29.07.2016 року (час інвентаризації) загальна вартість житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , становила 846097,00 гривень;

житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами розташований на земельній ділянці, площею 0,2000 га, кадастровий номер :01: 001:1005, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з яких: 0,0591 га - рілля; 0,1409 га землі під житловою забудовою;

рішенням Черешенської сільської Ради народних депутатів №15 від 02.04.1997 року ОСОБА_2 виділено земельну ділянку у приватну власність в розмірі 0,20 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд;

05.12.2016 року проведено державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий номер :01:001:1005, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 ;

станом на 27.01.2021 року вартість земельної ділянки становила 261290,30 гривень.

З урахуванням наведених вище вимог закону, досліджених судом доказів та встановлених на їх підставі обставин, Суд дійшов висновку, що позивачка довела належними та допустимими доказами, а також визнав відповідач, що у період 2000-2016 років, тобто в період шлюбу, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на спільні кошти, побудували житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Тобто, зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , і виходячи з принципу рівності часток у майні подружжя, частки кожного з них складають по 1/2.

Тому Суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 необхідно визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнати за останньою право власності на 1/2 ідеальної частки даного майна та припинити право спільної сумісної власності на вказане нерухоме майно.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо земельної ділянки суд застосовує такі норми права.

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року №2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 ст.120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 ст.120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.

Разом з тим згідно ст.ст.4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Положеннями ст.16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

З досліджених у судовому засіданні належних та допустимих доказів судом установлено, що житловий будинок, який суд визнає спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розміщений на земельній ділянці площею 0,2 га, кадастровий номер :01:001:1005, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована по АДРЕСА_1 , яка набута в приватну власність шляхом безоплатної приватизації ОСОБА_2 в період шлюбу з ОСОБА_1 .

А отже зазначена земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , а не спільною сумісною власністю колишнього подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Тому Суд вважає. що твердження позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_7 про можливість застосування до спірних правовідносин положень ст.ст.60, 63, 70, 71 СК України та ст.ст.368, 372 ЦК України безпідставні та зводяться до власного тлумачення чинного цивільного та сімейного законодавства, а також характеру спірних правовідносин виключно на власну користь.

Також безпідставні доводи позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_7 про можливість визнання права власності на 1/2 ідеальну частку спірної земельної ділянки на підставі ст.120 ЗК України, оскільки ними не враховано, що Верховний Суд у постановах по справі №686/9580/16-ц від 21.03.2018 року (на яку вони посилаються у відповіді на відзив) та від 19.11.2020 року чітко зазначив, що у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди (а не ідеальної частки) до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України.

Аналіз положень ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України дає підстави для висновку, що лише у разі виділу в натурі належної позивачці 1/2 ідеальної частки спірного житлового будинку (у позасудовому чи судовому порядку), до неї перейде право власності на частку земельної ділянки відповідача, на якій її виділена частка розташована та лише у необхідному для її обслуговування розмірі (визначеному експертом).

Тобто позивачка не позбавлена права на звернення з позовом до суду про виділ в натурі належної їй ідеальної частки з нерухомого, та визнання за нею права власності на частку земельної ділянки, необхідної для його обслуговування.

Задоволення позову з підстав, не передбачених законом, приведе до порушення судом принципу непорушності права особистої приватної власності відповідача, закріплений у ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України.

А задоволення судом позовних вимог, які позивачкою не заявлялися, порушить принцип диспозитивності цивільного судочинства, визначений у ст.13 ЦПК України.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 ідеальну частку цьому майні безпідставні та необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.

Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення.

Також підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4230,48 грн - пропорційно до задоволених позовних вимог (1% від вартості 1/2 ідеальної частки спірного житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами загальною вартістю 846097,00 грн).

На підставі викладено, ст.ст.16, 21, 328, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст.60-63, 69-71 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-82, 141, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354, п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, Суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 право власності на 1/2 ідеальної частки житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, придбаного під час шлюбу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та жителя с. Черешенька Вижницького району Чернівецької області, РНОКПП: НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої та жительки АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4230,48 грн (чотири тисячі двісті тридцять гривень 48 коп.).

Складання повного тексту рішення відкладено на строк десять днів з дня оголошення вступної та резолютивної частин рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Вижницький районний суд до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Роз`яснити, що відповідно до п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована та жителька АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та житель с. Черешенька Вижницького району Чернівецької області, РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя І. В. Пилип`юк