ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 2/201/587/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Джурук Наталія Володимирівна, ОСОБА_8 , Товарна біржа «Запорізький торгівельний майданчик» про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію права власності, -

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача, відповідача, третіх осіб.

Позивачі:

У серпні 2017 року ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 (далі - ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 ) звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4 ), у якому просили витребувати із його незаконного володіння та повернути квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_5 , квартиру АДРЕСА_6 , скасувати записи у Державному реєстрі речових прав на зазначене нерухоме майно; вирішити питання про стягнення судових витрат із відповідача.

В обґрунтування доводів позову ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 посилаються на те, що за час перебування із 1993 року у шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_9 набули у власність квартиру АДРЕСА_4 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 10 вересня 2013 року, квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу від 19 лютого 2013 року, квартиру АДРЕСА_5 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2013 року, квартиру АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_9 та ОСОБА_6 по Ѕ частині за кожним на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 травня 2006 року.

Також вони посилаються на те, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2006 року належала квартира АДРЕСА_6 , Ѕ частину якої 22 червня 2006 року ним було подаровано ОСОБА_7 , а тому із 22 червня 2006 року співвласниками цієї квартири були ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

Також за доводами позивачів 09 грудня 2016 року приблизно о 20 год. 30 хв. за місцем проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3 , з`явилися троє невідомих людей, які почали розпитувати про належне їм майно та повідомили, що вони купують із торгів ряд об`єктів нерухомості, а саме зазначені квартири, у зв`язку із чим вони злякалися та вирішили перевірити приналежність цих об`єктів нерухомості за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, адже жодних дій із відчуження цього майна вони не вчиняли.

У зв`язку із цим ними 27 грудня 2016 року у Єдиному реєстрі судових рішень було відшукано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року у справі №201/8000/16, згідно із яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 , квартиру АДРЕСА_4 , квартиру АДРЕСА_5 , квартиру АДРЕСА_6 було визнано за ОСОБА_1 .

Як зазначають позивачі, сам ОСОБА_1 про існування зазначеного судового спору нічого не знав, участі у ньому не брав і взагалі жодних спорів щодо зазначеного майна ніколи не ініціював, йому не відомо хто від його імені подавав та підписував документи до суду.

Крім того, позивачам стало відомо, що на підставі указаного судового рішення невідомою особою від імені ОСОБА_1 належне їм нерухоме майно було продано незнайомому для них ОСОБА_8 , який в свою чергу 22 липня 2016 року вніс зазначені об`єкти нерухомості до статутного капіталу ТОВ «КМ-77», внаслідок чого право власності на належні їм квартири було зареєстровано за цим товариством.

Як було встановлено позивачами, станом на 06 січня 2017 року юридичну особу - ТОВ «КМ-77» (), єдиним засновником та керівником якої був ОСОБА_8 , вже було припинено. Проте 14 грудня 2016 року право власності на належні позивачам квартири перейшло до ОСОБА_4 .

Із приводу цих подій було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001126 та стосовно двох обвинувачених, у тому числі ОСОБА_8 , здійснюється розгляд кримінального провадження у Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська, у ньому позивачам надано статус потерпілих.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року рішення цього суду від 21 червня 2016 року у справі № 201/8000/16 було скасовано за нововиявленими обставинами.

Посилаючись на приписи ст.ст.387, 388 ЦК України, позивачі указують на необхідність у судовому порядку захисту їх прав як єдиних законних власників наведених об`єктів нерухомого майна (т.1 а.с.3-10).

При повторному розгляді справи (про що буде зазначено нижче) в суді першої інстанції, сторона позивачів в своїх письмових поясненнях додатково наполягали на тому, що до спірних правовідносин мають бути застосовані положення саме ч.1 ст.388 ЦК України, а не ч.2 ст.388 ЦК України, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 14.10.2018 у справі №183/1617/16 та від 11.02.2020 у справі №922/614/19, постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №201/17964/15, постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 у справі №6-140цс14 (т.6 а.с.141-147).

Відповідач:

Проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем спірного майна, яке він придбав на аукціоні, що проводився Товарною біржою «Запорізький торгівельний майданчик». Цей аукціон був прилюдним та організований ліквідатором ТОВ «КМ-77» Мірошніком І.В. , який був призначений Господарським судом Запорізької області, та діяв на підставі його постанови від 24.10.2016 року у справі №908/2594/16 щодо банкрутства зазначеного підприємства. Про розпродаж майна ТОВ «КМ-77» він дізнався з відкритих джерел - із відповідної публікації на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України.

14.12.2016 р. за ним було зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на спірне майно на підставі протоколу проведення аукціону з продажу майна ТОВ «КМ-77» від 02.12.2016 року, він як громадянин України, вважав та був переконаний в тому, що всі дії, які відбувалися щодо даного майна є законними тому як і рішення суду - постанова Господарського суду Запорізької області від 24.10.2016 р. і всі наступні дії - ліквідатора, арбітражного керуючого, службових осіб Товарної біржі, яка організовувала реалізацію майна у вигляді публічних торгів-аукціону, були також законними, тому як вони діяли від імені держава Україна, а тому він покладався на легітимність добросовісних дій державних органів та інших осіб, які були державою уповноважені на вчинення юридично значимих дій..

На момент придбання ним зазначеного майна на аукціоні, жодних спорів щодо його належності не було, під арештом та забороною воно не перебувало. За придбане майно, він сплатив 2 490 800 грн. при початковій вартості 990 800 грн. без врахування ПДВ, тобто аукціон був абсолютно реальний, із змагальністю його учасників, охочих придбати це майно, а початкова вартість зросла більш ніж вдвічі. Розмір сплачених коштів для нього є дуже значним, частина з них є запозиченими. Вкладаючи такі великі кошти у придбання зазначеного майна, сподівався на отримання в подальшому прибутку від його експлуатації, але наразі, вже більше чотирьох років, не має можливості ані користуватися, ані розпоряджатися придбаним майном через перешкоди з боку позивачів, хоча по документах він є його законним власником. У зв`язку з цим несе фінансові збитки, пов`язані не тільки із відсутністю будь-якого прибутку від спірного майна, що належить йому на законних підставах, але й з необхідністю повертати запозичені на його придбання коштів з відсотками. Через фінансову скруту, що сталася через ці події та низку проблем, пов`язаних із судовими процесами навколо спірного майна, в нього порушився звичайний спосіб життя, погіршилося самопочуття та зруйнувалося особисте життя - не витримавши нервової напруги та тривалий брак коштів в сім`ї, від нього пішла дружина.

Вважає, що до спірних правовідносин мають бути застосовані положення ч.2 ст.388 ЦК України, звертає увагу на те, що зазначені торги визнані недійсними не були, а він особисто ніякого відношення до подій, що відбувалися із спірним майном до того, як воно було виставлено на прилюдні торги, не має.

Треті особи:

Приватний нотаріус Джурук Н.В. до суду не з`явилася, надіслала письмову заяву, у які просила розглянути справу у її відсутність, заявлені вимоги повністю підтримала, зазначила, що вона не має жодного відношення до осіб, задіяних в ланцюгу перепродажу майна позивачів, раніше з жодним із зазначених осіб, в тому числі з позивачами, знайома не була.

ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, надіслав до суду письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав та зазначив, що позивачів особисто не знає, спірним нерухомим майном ніколи не володів. Під час перереєстрації у приміщенні нотаріуса вказаного майна, особистого волевиявлення щодо заволодіння таким майном не мав, за переоформлення майна у нотаріуса отримав кошти від ОСОБА_11 . Свої особисті документи (паспорт та код) він віддав ОСОБА_11 , тому, вже в момент переоформлення майна у нього були наявні підроблені документи на його ім`я, які він отримав безпосередньо від ОСОБА_11 . Жодного відношення до TOB «КМ-77» не має, ніяке майно до вказаного Товариства ніколи не вносив, ніяких документі, у тому числі печатки ТОВ «КМ-77», ніколи в своєму розпорядженні не мав та, відповідно, нікому, в тому числі призначеному під час процедури банкрутства Товариства ліквідатору, не передавав.

Товарна біржа «Запорізький торгівельний майданчик» процесуальними правами не скористалася.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 серпня 2017 року указана позовна заява передана для розгляду судді Ходаківському М.П. (т.1 а.с. 1).

Ухвалою судді від 23 серпня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Джурук Н.В., ОСОБА_8 про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію права власності (т.1 а.с. 119).

Також 31 жовтня 2017 року постановлено ухвалу про відмову у залученні відповідача у справі та залучення до участі у розгляді цієї цивільної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Товарну біржу «Запорізький торгівельний майданчик» (м. Запоріжжя, Південне шосе, буд. 15) (т.1 а.с. 159-160).

02 листопада 2017 року від третьої особи - Приватного нотаріуса Джурук Н.В. до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, заявлені вимоги повністю підтримала (т.2 а.с.165).

13 лютого 2017 року від відповідача до суду надійшли заперечення на позовну заяву, в яких він просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірне майно він придбав на аукціоні, що проводився Товарною біржою «Запорізький торгівельний майданчик», був прилюдним та організований ліквідатором ТОВ «КМ-77» Мірошніком І.В. , який діяв на підставі Постанови Господарського суду Запорізької області від 24.10.2016 року у справі №908/2594/16. Просив застосувати до спірних правовідносин положення ч.2 ст.388 ЦК України, та звертав увагу на те, що зазначені торги визнані недійсними не були (т.1 а.с.180-188).

04 травня 2018 року суд першої інстанції під головуванням судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ходаківського М.П. ухвалив по даній справі рішення, в якому дійшов висновку про неможливість витребування зазначеного майна у відповідача ОСОБА_4 , оскільки він є добросовісним набувачем та придбав це майно в результаті публічних торгів, які були організовані та проведені ТБ «Запорізький торгівельний майданчик» 02.12.2016 р. в порядку виконання судового рішення, яким є постанова Господарського суду Запорізької області від 24.10.2016 р. Застосувавши до спірних правовідносин положення ч.2 ст.388 ЦК України, суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив (т.1 а.с.229-236).

Не погодившись з рішенням суду від 04.05.2018 р., позивачі подали апеляційну скаргу до Апеляційного суду Дніпропетровської області, в якій зазначали, що спірні квартири вибули із власності позивачів поза їх волею за наслідком ланцюга протиправних дій та правочинів, які наразі частково досліджуються Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська в межах кримінального провадження відносно підсудних. Апелянти зазначають, що позивачі жодного волевиявлення та взагалі стосунку до переходу права власності на це майно до ТОВ "КМ-77" не виявляли та не мали. Крім того, апелянти вказували, що позивачі мають безумовне право витребувати своє майно від набувача за низкою нікчемних правочинів, у тому числі й того, що придбав таке майно у ланцюгу з торгів на підставі рішення суду, яке жодним чином не стосується зобов`язань саме позивачів, оскільки такі торги є не окремим правочином, а останнім нікчемним правочином у ланцюгу та являють собою спосіб позбавлення власників поза їх волею належного їм майна. Також, апелянти зазначають, що матеріали справи не містять жодних доказів та відомостей наявності виконавчого провадження з виконання рішення суду (т.2 а.с.3-19).

18 лютого 2018 року, в період, коли справа перебувала в провадженні суду апеляційної інстанції, помер ОСОБА_9 - один з позивачів, що підтверджується свідоцтвом про його смерть (т.2 а.с.138).

12 лютого 2019 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду в якості правонаступника померлого ОСОБА_9 залучено ОСОБА_6 (т.2 а.с.205-206).

10.12.2019 р. Дніпровський апеляційний суд ухвалив постанову, якою відмовив в задоволенні апеляційної скарги та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.05.2018 р. залишено в силі.

Своє рішення Дніпровський апеляційний суд обґрунтував тим, що торги, на яких було продане спірне майно, не визнано недійсними, постанова суду від 24.10.2016 р. не скасована, сама процедура реалізації даного майна проведена відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», шляхом введення судом господарської юрисдикції ліквідаційної процедури ТОВ «КМ-77» для погашення невиконаних ним зобов`язань, отже за положенням ч. 2 ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Суд вказав, що відповідно до роз`яснень у п. 30 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення ч. 2 ст. 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача (т.2 а.с.201-209).

Не погодившись з даним судовим рішенням, позивачі подали касаційну скаргу до Верховного Суду, в якій просили скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі (т.4 а.с.1-26).

16 вересня 2020 року Верховний Суд прийняв постанову, якою касаційна скарга була задоволена частково, рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані, а справа направлена до суду першої інстанції на новий розгляд.

При цьому, Верховний Суд в постанові вказав наступне:

«Звертаючись до суду з указаним позовом, позивачі просили витребувати спірні квартири у ОСОБА_4 на підставі частини першої статті 388 ЦК України, оскільки квартири вибули з власності позивачів на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року, яке в подальшому було скасоване рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року, тобто відчуження спірних квартир відбулося поза їх волею.

Вирішуючи позов, суди попередніх інстанцій, в порушення вищезазначених вимог закону, не розглянули спір з підстав заявлених позивачами, не дослідили доказів наданих ними на підтвердження своїх вимог, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про відмову в позові з тих підстав, що торги, на підставі якого відповідач набув право власності на спірні квартири, в установленому законом порядку не були визнані недійсними, тому відсутні підстави для витребування цього майна із його володіння.

Крім того, висновок судів про застосування до спірних правовідносин частини другої статті 388 ЦК України, яка гарантує захист права власності добросовісного набувача на майно придбане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, є помилковим, оскільки виконання судових рішень регулюється Законом України «Про виконавче провадження», а постанова господарського суду про введення ліквідаційної процедури у справі про банкрутство не можна вважати судовим рішенням, яке підлягає виконанню в порядку передбаченому цим законом, оскільки в даному випадку реалізація майна відбулась на підставі Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який регулює хід ліквідаційної процедури та інших особливостей правового статусу майна боржника»

«Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, та ухвалити законне і справедливе судове рішення згідно із встановленими обставинами та вимогами закону». (т.6 а.с.110-117).

Отже, Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій не погодився з тим, що введення на підставі постанови суду про визнання підприємства банкрутом ліквідаційної процедури та проведення в ході ліквідаційної процедури публічних торгів з реалізації майна банкрута, є виконанням судового рішення.

15 жовтня 2020 року, після надходження справи до суду першої інстанції для подальшого розгляду після скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції постановою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року, згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від справу передано для розгляду судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщеву С.С. (т.6 а.с.120).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Федоріщева С.С. від 20 жовтня 2020 року справу прийнято до свого провадження (т.6 а.с.121).

19 листопада 2020 року сторона позивача подала до суду пояснення, згадані вище, в яких надали розгорнуте бачення зі свого боку спірних правовідносин, аналіз подій та ставлення до них сторін, просили позов задовольнити (т.6 а.с.141-147).

17 лютого 2021 року сторона відповідача подала до суду відзив (заперечення) на позов, згадані вище, в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог (т.6 а.с.169-179).

До цього відзиву (заперечення) на позов, стороною відповідача додано Науково-консультативний висновок щодо застосування окремих положень статті 388 Цивільного кодексу України, підготовлений доктором юридичних наук, професором, завідувачем кафедри цивільного процесу Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого, членом-кореспондентом Національної академії правових наук України ОСОБА_12 та кандидатом юридичних наук, доцентом кафедри цивільного процесу Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого ОСОБА_13 . В цьому «Висновку», зазначені науковці дійшли такої думки: «Продаж майна, який здійснено у порядку, встановленому для виконання судового рішення, у розумінні частини другої статті 388 Цивільного кодексу України, охоплює не лише продаж майна, який здійснюється в межах процедур, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», а й інші випадки продажу майна на підставі судового рішення, які регламентуються положеннями спеціального законодавства, в тому числі продаж майна господарюючого суб`єкта, визнаного у встановленому законодавством порядку банкрутом, в межах процедури ліквідації такого суб`єкта, яка здійснюється на підставі та на виконання постанови господарського суду про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури» (т.6 а.с.188-196).

02 березня 2021 року сторона позивачів подала до суду клопотання про залишення відзиву на позовну заяву від 17 лютого 2021 року без розгляду, як такого, що поданий з пропуском строку подачі відповідних документів, встановлений ст.178 ЦПК України для подачі відзиву на позов (т.6 а.с.234-235). При цьому сторона позивачів також подала до суду пояснення, в яких висловила свою незгоду із доводами, викладеними у відзиві (запереченнях) на позов, поданих 17 лютого 2021 року стороною відповідача (т.6 а.с.236-240).

На виконання згаданих вище вказівок Верховного Суду, які відповідно до ч.1 ст.417 КПК України, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій, під час нового розгляду справи, судом ретельно досліджені усі подані сторонами докази з додержанням вимог матеріального і процесуального права. При цьому не тільки надана можливість сторонам додатково подати до суду із залученням до матеріалів справи усіх документів та доказів, які вони вважали за потрібне, чим вони й скористалися, але й забезпечено участь сторін у гласному та відкритому дослідженні наданих ними доказів, їх аналізі та оцінці із висловленням своєї правової позиції щодо предмету спору. При завершенні з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, перед судовими дебатами, сторони підтвердили, що усі докази та матеріали справи досліджені судом повно та всебічно.

В судовому засіданні:

Позивач та його представники підтримали свої позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та в згаданих вище поясненнях та звернули увагу суду на те, що під час перегляду справи №201/8000/16-ц за нововиявленими обставинами було з`ясовано, що ОСОБА_1 жодних позовів про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_8 ; квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_5 ; квартиру АДРЕСА_2 , та квартиру АДРЕСА_4 ніколи не подавав. Із ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , які були відповідачами за зустрічним позовом, з приводу вказаного нерухомого майна ніколи не мав судових спорів.

У вказаній справі були досліджені висновки експерта Дніпропетровського науково- дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 11.04.2017 №29/1.1-230 та від 12.04.2017 №29/1.1-231, за змістом яких підпис від імені ОСОБА_1 в зустрічному позові про визнання права власності від 08.06.2016 та в заяві про розгляд цивільної справи по зустрічному позову без участі позивача ОСОБА_1 від 21.06.2016, які містяться в матеріалах справи, та на підставі яких Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було прийнято рішення від 21.06.2016, виконаний НЕ ОСОБА_1 , а іншою особою.

Окремо сторона позивачів наголошує на тому, що рішення від 18.04.2017 у справі №201/8000/16-ц набуло законної сили, а тому певні обставини, вже встановлені у зазначеній справі, мають статус преюдиційних для справи №201/11390/17.

Вищенаведений ланцюг юридичних фактів та обставин, свідчить про те, що без відома та згоди законних власників вищезазначених квартир невідомі особи, діючи у складі організованої злочинної групи, заволоділи зазначеним майном.

Наведене вище підтверджується свідченнями безпосередньо ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , наданих під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001126. У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_14 та ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбачено ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 та ч.4 ст.190 Кримінального кодексу України.

Наразі обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001126 щодо виконавців розглядається Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська (справа №200/8962/17).

Матеріали щодо організаторів злочину СУ ГУНП у Дніпропетровській області було виділено в окремі кримінальні провадження №0000727 за ч.4 ст.190 Кримінального кодексу України та №000054 за ч.2 ст.190 Кримінального кодексу України.

Крім того, встановлено, що можливими замовниками зазначеного злочину були ОСОБА_15 - фінансував вказане кримінальне правопорушення, а також організовував незаконні реєстраційні дії під час переоформлення нерухомості на ТОВ «КМ-77» та з ТОВ «КМ-77» на ОСОБА_4 , так як мав знайомих серед нотаріусів та реєстраторів у м.Запоріжжя. ОСОБА_15 є колишнім колегою по депутатському корпусу та другом скаржника ОСОБА_1 , котрого останній познайомив із своїм другом ОСОБА_16 , який, в свою чергу, ймовірно замовив та організував дане кримінальне правопорушення.

ОСОБА_11 - виконавець, оголошений у розшук 13.04.2017 по кримінальному провадженню №0001126 від 27.12.2016 p., уродженець міста Дніпропетровська, громадянин України, раніше засуджений 02.02.2001 Ленінським районним судом м_ Дніпропетровська за ч.3 ст.27, ст.212, ч.2 ст.358, ч.3 ст.358 КК України до п`яти років позбавлення волі з позбавленням права займати керівні посади на 4 роки, ця особа особисто позивачам не відома, на нього дають показання ОСОБА_8 та ОСОБА_14 в рамках кримінальної справи №0001126 від 27.12.2016, обвинувальний акт у якій розглядається в даний час Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська.

Як вбачається з матеріалів справи та, відповідно, підтверджується належними доказами, ніяких намірів та дій щодо відчуження спірного нерухомою майна позивачі не здійснювали, вказане майно вибуло з їх володіння поза їх волею внаслідок підроблення документів, що посвідчують особу та, відповідно, вчинення дій (правочинів) від імені Позивачів за допомогою підроблених документів.

З огляду на таке, спірне нерухоме майно було відчужене особами, які не мали права ним розпоряджатися без відома Позивачів ( ОСОБА_14 на ОСОБА_8 - ОСОБА_8 на ТОВ «КМ-77» - ТОВ «КМ-77» - банкрутство - ОСОБА_4 ).

Враховуючи той факт, що спірне нерухоме майно вибуло із власності позивачів поза їх волею шляхом відчуження його особами, які не мали права відчужувати таке майно, має місце обґрунтований висновок про наявність правових підстав для задоволення позову та витребування нерухомого майна від останнього набувача - ОСОБА_4 .

Окремо сторона позивачів зазначили, що в підтвердження того, що нерухоме майно вибуло з їх власності поза їх волею, в матеріалах справи наявні висновки експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 14.04.2017 № 29/1.1-232, від 14.04.2017 № 29/1.1-233, від 18.04.2017 № 29/1.1-234, від 14.04.2017 № 29/1.1-235, від 18.04.2017 № 29/1.1-236 та від 14.04.2017 № 29/1.1-237.

Вказані докази дають беззаперечні підстави вважати, що нерухоме майно позивачів відчужувалось не ними та, більш того, в злочинний спосіб, тобто, проти їх волі.

Наведені вище докази, в розумінні ст.77 Цивільного процесуального кодексу України, містять в собі інформацію щодо предмета доказування.

Окремої уваги, на думку сторони позивачів, заслуговує також те, що сам ОСОБА_4 не заперечує проти того, що нерухоме майно позивачів вибуло з їх власності поза їх волею, що підтверджується матеріалами цієї справи.

Таким чином, спір між Позивачами та ОСОБА_4 стосовно того, чи вибуло майно з власності Позивачів саме поза їх волею, відсутній.

Отже, в даному випадку застосуванню підлягає ст. 388 Цивільного кодексу України, що, в свою чергу, надасть змогу відновити порушені права позивачів.

При цьому, в даному випадку не може братися до уваги ч.2 ст.388 Цивільного кодексу України, оскільки нерухоме майно Позивачів не було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, оскільки визначальною умовою для застосування цієї норми є продаж майна саме в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Порядок, що встановлює умови виконання судових рішень, визначений Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, на момент проведення аукціону з підстав банкрутства TOB «КМ-77», діяв Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідно до ч.1 ст.44 якого, після проведення інвентаризації та оцінки майна ліквідатор здійснює продаж майна банкрута такими способами:

- проведення аукціону;

- продаж безпосередньо юридичній або фізичній особі.

Вибір способів продажу активів здійснюється ліквідатором з метою забезпечення його відчуження за найвищою ціною.

Згідно ч.2 ст.44 зазначеного Закону, ліквідатор організовує проведення аукціону з продажу активів банкрута з урахуванням вимог цього Закону.

Ліквідатор має право самостійно проводити торги на аукціоні відповідно до законодавства або залучити на підставі договору організатора аукціону - юридичну особу, яка відповідно до установчих документів має право проводити торги. Організатор аукціону не може бути заінтересованою особою стосовно кредитора чи боржника.

Як передбачено ч.1 ст.49 наведеного Закону, продаж майна боржника в провадженні у справі про банкрутство здійснюється в порядку, встановленому цим Законом, шляхом проведення торгів у формі аукціону, за винятком майна, продаж якого відповідно до законодавства України здійснюється шляхом проведення закритих торгів.

Таким чином, проведений аукціон з підстав банкрутства ТОВ «КМ-77» за результатами якого було відчужено нерухоме майно ОСОБА_4 апріорі не містить в собі ознак такого, що був проведений в порядку, встановленому для виконання судових рішень, а тому жодних підстав для застосування в даному випадку ч 2 ст.388 Цивільного кодексу України немає.

Вказана вище правова позиція підтримується і висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.09.2020 у даній справі.

Таким чином, сторона позивачів наполягає на тому, що до спірних правовідносин мають бути застосовані положення ч.1 ст.388 ЦК України, а не ч.2 ст.388 ЦК України, посилаючись при цьому на відповідний висновок Верховного Суду у даній справі та низку судових рішень в інших справах, згаданих вище. На думку сторони позивача, висновок Верховного Суду у даній справі про неможливість застосування до спірних правовідносин ч.2 ст.388 ЦК України є обов`язковим для суду першої інстанції при новому розгляді даної справи в силу вимог ст.417 ЦК України. Водночас думку науковців, викладену у «Науково-консультативному висновку щодо застосування окремих положень статті 388 Цивільного кодексу України», наданому стороною відповідача, вважають хибною та помилковою. Цей «Висновок» просили до уваги не брати через те, що його підписанти не є визнаними фахівцями у галузі права та, відповідно, не можуть бути експертами з питань права. Крім того, на думку сторони позивача, подаючи даний «Висновок» до матеріалів справи разом із відзивом (запереченнями) на позов 17 лютого 2021 року, сторона відповідача пропустила строк подачі відповідних документів, встановлений ст.178 ЦПК України для подачі відзиву на позов.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували з підстав, зазначених у вищезгаданих запереченнях (поясненнях) проти позову та додаткових поясненнях від 25.02.2021 р., які були подані представником відповідача адвокатом Садовським І.В.

Стосовно скасування Верховним Судом рішень судів першої та апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог у даній справі послалися на те, що судова практика, відображена, зокрема, у рішеннях Верховного Суду у подібних правовідносинах, які опубліковані в Єдиному державному реєстрі судових рішень, має зовсім протилежні висновки. Так, наприклад, у справі №201/15400/16-ц, касаційна скарга була мотивована тим, що: «…застосування судами до спірних правовідносин положень частини другої статті 388 ЦК України є безпідставним, оскільки у справі, що розглядається, прилюдні торги проводилися на виконання постанови Господарського суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року у справі №908/2234/16, якою ТОВ «Сільгосптандем» визнано банкрутом. Реалізація спірного майна на прилюдних торгах здійснювалась на виконання судового рішення, яке не можна ототожнювати із продажем майна в порядку, встановленому для виконання судових рішень».

Проте, 27.06.2018 р. постановою Верховного Суду, у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (одним із суддів якої був суддя Кузнєцов В.С., - він же доповідач у справі, що розглядається), при розгляді даної цивільної справи №201/15400/16-ц було прийняте прямо протилежне рішення, аніж у справі що розглядається (№201/11390/17), та визнано, що правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах, проведених на підставі постанови Господарського суду Запорізької області є такою, що повністю відповідає правилу, закріпленому в ч.2 ст.388 ЦК України, тобто придбане майно є таким, що продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

З цих підстав колегія суддів при розгляді касаційної скарги на рішення нижчестоящих суддів відмовила в витребуванні майна від власника, який придбав майно під час проведення публічних торгів, які відбувалися на виконання постанови Господарського суду про визнання підприємства банкрутом та заначила, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

У цих двох прикладах різного витлумачення вимог ч.2 ст.388 ЦК України Касаційним Судом, особливо незрозумілим, на думку сторони відповідача, є те, що у касаційному перегляді цих справ приймав участь майже один і той же склад суддів.

Отже існує дві правові позиції Касаційного Суду з приводу природи та характеру правовідносин, які виникають у разі, коли проводиться реалізація майна на підставі постанови господарського суду, якою закінчується розгляд справи про банкрутство на підставі Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який регулює хід ліквідаційної процедури та інших особливостей правового статусу майна боржника.

При цьому в справі №201/15400/16-ц, Верховний Суд, розглядаючи справу за касаційною скаргою, прийняв остаточне рішення, яким відмовив в задоволенні касаційної скарги та залишив рішення суду першої інстанції та апеляційного суду в силі, визнавши прийнятним у таких правовідносинах застосування ч.2 ст.388 ЦК України.

При розгляді же касаційної скарги в справі що розглядається (№201/11390/17), Верховний Суд задовольнив касаційну скаргу позивачів частково, скасувавши рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, не вказавши на мотиви, через наявність яких неможливо прийняти остаточне рішення, яким можливо було б поставити крапку в даному спорі, відправив справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Також, при розгляді справи №201/12925/17 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів нижчих інстанцій про неможливість витребування майна, придбаного в порядку виконання судового рішення, дійшов висновку про те, що у разі, якщо відповідне рішення про банкрутство підприємства скасоване та торги визнані недійсними, віндикаційний позов підлягає задоволенню. Однак, правову природу відчуження майна у такому випадку саме як відчуження на виконання судового рішення, під сумнів не поставив, навпаки, саме на цій тезі й побудовано зазначений правовий висновок Верховного Суду.

Аналогічну позицію займає Верховний Суд і у справі № 199/7375/16-ц.

Зазначене вказує на наявність правової невизначеності в застосуванні норми ч.2 ст.388 ЦК України, яка встановлює правило про те, що неможливо витребувати майно від особи, яка придбала майно в порядку, передбаченому для виконання судового рішення у випадку придбання такого майна підчас його реалізації при банкротстві підприємства на виконання рішення господарського суду.

Відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.

Судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

Згідно до ст. 2 Закону завданням суду є те, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд.

Згідно до ст. 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Оскільки при розгляді даної справи Верховним Судом існувало рішення в вигляді постанови Верховного Суду від 27.06.2018 р., в якій Верховний Суд прийшов до висновку про те, що правова природа відчуження майна на прилюдних торгах, які відбулися на підставі постанови суду про банкрутство підприємства-боржника, а майно, яке продане на таких торгах, є майном, яке не можливо витребувати саме з підстав, зазначених в ч. 2 ст. 388 ЦК України, вочевидь склад суду, який розглядав справу 16.09.2020 р. не міг не знати про те, що існує інша позиція Верховного Суду, а тому відповідно до ст. 403 ЦПК України існувала необхідність передачі даної справи на розгляд Великої Палати, крім того існувала можливість в даній справі постановити остаточне рішення.

Враховуючи те, що постанови Верховного Суду є висновками, які фактично є джерелом права та повинні враховуватися при розгляді спорів, а тому у разі розгляді касаційних справ з подібними правовідносинами, Верховний Суд має або зробити висновок чому саме при розгляді однієї справи він дійшов одного висновку, а при розгляді іншої справи з тих самих правовідносин, дійшов до протилежного висновку. Отже, дана справа повинна була бути переданою на розгляд Великої Палати Верховного Суду, або ж при розгляді даної справи Верховний Суд був повинен врахувати раніше висловлену позицію та відхилити касаційну скаргу.

Оскільки через скасування рішень судів 1-ї та 2-ї інстанцій Верховний Суд своєю постановою від 16.09.2020 р. фактично породив правову невизначеність в правовідносинах, які склалися між сторонами в даній справі, представник відповідача ОСОБА_4 , адвокат Садовський І.В. звернувся до Національного юридичного Університету імені Ярослава Мудрого з метою отримання Науково-консультативного висновку щодо застосування окремих положень статті 388 Цивільного кодексу України, який просять застосувати при вирішення спору.

На думку сторони відповідача, при розгляді даної справи необхідно застосувати правило, згідно з яким майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч.2 ст. 388 ЦК України).

Треті особи:

Приватний нотаріус Джурук Н.В. до суду не з`явилася, надіслала письмову заяву, у які просила розглянути справу у її відсутність, заявлені вимоги повністю підтримала, зазначила, що вона не має жодного відношення до осіб, задіяних в ланцюгу перепродажу майна позивачів, раніше з жодним із зазначених осіб, в тому числі з позивачами, знайома не була (т.7 а.с.27).

ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, надіслав до суду письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав та зазначив, що позивачів особисто не знає, спірним нерухомим майном ніколи не володів. Під час перереєстрації у приміщенні нотаріуса вказаного майна, особистого волевиявлення щодо заволодіння таким майном не мав, за переоформлення майна у нотаріуса отримав кошти від ОСОБА_11 . Свої особисті документи (паспорт та код) він віддав ОСОБА_11 , тому, вже в момент переоформлення майна у нього були наявні підроблені документи на його ім`я, які він отримав безпосередньо від ОСОБА_11 . Жодного відношення до TOB «КМ-77» не має, ніяке майно до вказаного Товариства ніколи не вносив, ніяких документі, у тому числі печатки ТОВ «КМ-77», ніколи в своєму розпорядженні не мав та, відповідно, нікому, в тому числі призначеному під час процедури банкрутства Товариства ліквідатору, не передавав. В рамках кримінального провадження № 0001126 (справа № 200/8962/17) його неодноразово допитували. Свої пояснення, надані у ході допитів, підтримує (т.7 а.с.33-34).

В судовому засіданні представники позивача також надали дублікат цього письмового пояснення від цієї третьої особи, який був у їхньому розпорядженні (т.7 а.с.37).

Товарна біржа «Запорізький торгівельний майданчик» про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, свого представника до суду не направляла, ніяких письмових заяв і клопотань не надсилала, про причини неучасті в засіданні не повідомляла.

Вислухавши сторони, повно, всебічно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок між ними, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.10 ст.10 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що згідно із договором купівлі-продажу квартири від 10 вересня 2013 року ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_4 . Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. (т.1 а.с. 21-22).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19 лютого 2013 року ОСОБА_9 придбав квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. (т.1 а.с. 23).

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 25 квітня 2013 року ОСОБА_9 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_5 . Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. (т.1 а.с. 24-25).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 січня 2013 року ОСОБА_6 придбала квартиру третьої черги громадських будівель багатофункціонального призначення (житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями) № НОМЕР_1 , що знаходиться у будинку за АДРЕСА_9 . Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. (т.1 а.с. 26).

Як убачається із матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 04 травня 2006 року ОСОБА_9 та ОСОБА_6 отримали у власність квартиру АДРЕСА_3 . Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Прийдаком Ю.М. (т.1 а.с. 27).

Згідно із договором купівлі-продажу від 11 травня 2006 року ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_6 . Договір було посвідчено нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. (а.с. 28). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на Ѕ частину цієї квартири на підставі договору дарування від 22 червня 2006 рок, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Карпухіною Л.Ф. (т.1 а.с. 29).

Як установлено судом, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2017 року у справі № 201/8000/16 було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_17 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_17 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 про визнання права власності, яким було задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 54,7 кв.м, житловою площею 30,8 кв.м; квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 44,9 кв.м, житловою площею 28,1 кв.м; квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,9 кв.м, житловою площею 40,3 кв.м; квартиру АДРЕСА_10 , загальною площею 29,8 кв.м, житловою площею 16,6 кв.м; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 61,0 кв.м, житловою площею 15,8 кв.м та квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 48,9 кв.м, житловою площею 29,0 кв.м, за нововиявленими обставинами. У задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено (т.1 а.с.37-45).

Висновками експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 11-12 квітня 2017 року №29/1.1-230 та №29/1.1-231 установлено, що підпис від імені ОСОБА_18 у зустрічному позові про визнання права власності та в заяві про розгляд цивільної справи без участі позивача ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (т.1 а.с.205-220).

Як вбачається із протоколу проведення ТБ «Запорізький торгівельний майданчик» аукціону з продажу майна, 02 грудня 2016 року цією організацією було проведено аукціон із продажу квартири АДРЕСА_5 ; квартири АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_4 ; квартири АДРЕСА_6 ; квартири АДРЕСА_3 ; квартири АДРЕСА_1 . Об`єкт продажу продано учаснику під реєстраційним номером 1 за суму 2 490 800,00 грн. Переможцем торгів визнано ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_11 . У протоколі зазначено, що 02 грудня 2016 року для участі в аукціоні з продажу майна, що належить ТОВ «КМ-77» (, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 38), зареєстровано два учасника: ОСОБА_4 , ОСОБА_19 . Учасники були повідомлені, що об`єкт продажу належить ТОВ «КМ-77» (, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 38), яке знаходиться у стадії ліквідації згідно із постановою господарського суду Запорізької області від 24 жовтня 2016 року у справі № 908/2594/16 (а.с. 137-140). Як убачається із свідоцтв зареєстрованих у реєстрі за № 229-234 від 14 грудня 2016 року, виданих приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гузєєвою І.В., право власності на указані квартири оформлено за ОСОБА_4 та здійснено державну реєстрацію такого права (т.1 а.с. 141-158).

Як установлено судом із відкритих джерел Єдиного реєстру судових рішень, у провадженні господарського суду Запорізької області перебувала справа № 908/2594/16 про банкрутство ТОВ «КМ-77». Згідно із постановою господарського суду Запорізької області від 24 жовтня 2016 року у справі № 908/2594/16 визнано банкрутом Товариство з обмеженою відповідальністю «КМ-77», відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено голову ліквідаційної комісії. Ліквідатором банкрута 23 грудня 2016 року подано до господарського суду звіт про виконану роботу, ліквідаційний баланс, реєстр вимог кредиторів, документи на підтвердження проведення ліквідаційної процедури. На офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет 24 жовтня 2016 року оприлюднено повідомлення № 36643 про визнання боржника ТОВ «КМ-77» банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. Протягом встановленого законом строку до суду із заявою з кредиторськими вимогами до боржника звернулось ТОВ «ЛЕГІОН ДЕВЕЛОПМЕНТ». Грошові вимоги зазначеного підприємства визнані ухвалою суду від 28 листопада 2016 року у розмірі 990.800 грн. та 2.756грн. судового збору. Ліквідатором подано суду на затвердження реєстр вимог кредиторів, до якого включено: 1) ТОВ «ЛЕГІОН ДЕВЕЛОПМЕНТ» з вимогами до боржника в розмірі 990.800 грн. з четвертою чергою задоволення та 2.756грн. судового збору - з першою чергою задоволення; 2) ТОВ «СХІДГЕОФІЗИКА» з вимогами до боржника в розмірі 1.900.319 грн. з шостою чергою задоволення. Ліквідатором визнані і включені до реєстру з шостою чергою погашення вимоги ТОВ «СХІДГЕОФІЗИКА», перед яким у боржника наявна заборгованість за даними бухгалтерського обліку, та яке не зверталось до суду з відповідною заявою. Зазначений кредитор не є конкурсним, а його вимоги погашаються в шосту чергу. У ході проведення інвентаризації майна боржника встановлена наявність нерухомого майна боржника, яке було оцінено та реалізовано з прилюдних торгів на загальну суму 2 490 800 грн. За рахунок вказаних грошових коштів було сплачено 20 000 грн. винагороду організатору проведення аукціону, 120 грн. комісії банку, повністю погашені вимоги першої та четвертої черг. Частково погашені вимоги шостої черги, а саме грошові вимоги кредитора ТОВ «ЛЕГІОН ДЕВЕЛОПМЕНТ» у розмірі 993 556 грн. погашені в повному обсязі, грошові вимоги ТОВ «СХІДГЕОФІЗИКА» погашені частково у сумі 1 477 124 грн. Грошові вимоги у розмірі 423 195 грн. залишились непогашеними у зв`язку із відсутністю майна та грошових коштів у підприємства-банкрута.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 28 грудня 2016 року у справі № 908/2594/16 про банкрутство ТОВ «КМ-77» затверджено звіт ліквідатора, реєстр вимог кредиторів та ліквідаційний баланс банкрута, банкрута Товариство з обмеженою відповідальністю «КМ-77», код з ЄДР-24906395, м. Запоріжжя, ліквідовано, провадження у справі припинено, вимоги, що не задоволені за недостатністю майна, визнано вважати погашеними, зобов`язано ліквідатора передати до архіву фінансово-господарську документацію банкрута.

Отже, як встановлено судом, спірне нерухоме майно було зареєстровано за ТОВ «КМ-77», що визнається і не оспорюється учасниками справи, та було продано в ході його ліквідаційної процедури, що здійснювалася на підставі постанови господарського суду у справі про банкрутство цього господарюючого суб`єкта для погашення невиконаних зобов`язань товариства.

Суд відзначає, що жодних документів, які б вказували та пояснювали перехід права власності від позивачів до ТОВ «КМ-77» суду надано не було і з цього приводу жодним учасником справи клопотання про витребування доказів не заявлялося.

На теперішній час Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська розглядається обвинувальний акт від 31.05.2017 у кримінальному провадженні №0001126 від 27.12.2016 відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_14 за ч.4 ст.190, ч.3,4 ст.358 КК України, згідно якого ці особи причетні до вибуття спірного майна з володіння позивачів проти їх волі (т.3 а.с.3-37). За поясненнями сторін, вирок у даній справі наразі не ухвалено.

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з вимогами ст.2 ЦПК України та ст.129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В даному випадку, із наданих сторонами доказів випливає, що предметом спору є право власності на об`єкти нерухомого майна:

1.квартиру АДРЕСА_1 ,

2.квартиру АДРЕСА_2 ,

3.квартиру АДРЕСА_3 ,

4.квартиру АДРЕСА_4 ,

5.квартиру АДРЕСА_5 ,

6.квартиру АДРЕСА_6 .

Позивачі були законними володільцями цього майна до 02.07.2016 - до набрання чинності рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №201/8000/16 від 21.06.2016 на підставі ч.1 ст.294 ЦПК України в редакції, що діяла на той час. Згідно із цим рішенням право власності на спірні квартири було визнано за ОСОБА_1 (один з позивачів по справі), та на підставі якого, в подальшому, невідомою особою від імені останнього квартири були продані третій особі по справі - ОСОБА_8

18.04.2017 рішення у цивільній справі №201/8000/16 було скасоване Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за нововиявленими обставинами, та 25.09.2019, із винесенням Дніпровським апеляційним судом ухвалипро закриття апеляційного провадження, набрало законної сили. Певні обставини, встановлені у зазначеній справі, мають статус преюдиційних для справи, що розглядається (№201/11390/17) та враховуються судом.

Так, під час перегляду за нововиявленими обставинами цивільної справи №201/8000/16 було встановлено, що ОСОБА_1 жодних позовів про визнання за ним права власності на зазначені квартири ніколи не подавав, із ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , які були відповідачами за зустрічним позовом, з приводу вказаного нерухомого майна ніколи не мав судових спорів.

У вказаній справі були досліджені висновки експерта Дніпропетровського науково- дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 11.04.2017 №29/1.1-230 та від 12.04.2017 №29/1.1-231, за змістом яких підпис від імені ОСОБА_1 в зустрічному позові про визнання права власності від 08.06.2016 та в заяві про розгляд цивільної справи по зустрічному позову без участі позивача ОСОБА_1 від 21.06.2016, які містяться в матеріалах справи, та на підставі яких Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було прийнято рішення від 21.06.2016, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Таким чином, аналізуючи обставини вибуття спірного майна із володіння позивачів, суд доходить до висновку про те, що це сталося поза їх волею, та, не зважаючи на відсутність на даний час обвинувального вироку, що набрав законної сили відносно третьої особи ОСОБА_8 та інших причетних до цього осіб у кримінальному провадженні №0001126 від 27.12.2016, погоджується із доводами сторони позивачів про те, що їх майнові права, як власників спірного майна були порушені та потребують захисту.

Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного суду, викладеною у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц, відповідно до якого майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15).

Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18).

За таких умов, одне з ключових питань, на яке треба надати відповідь у даному спорі - чи відповідає спосіб захисту своїх порушених прав, обраний позивачами, вимогам закону. На це звернув увагу і Верховний Суд у своїй постанові від 16 вересня 2020 року по даній справі, якою скасував рішення судів першої та апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову та зазначив, що «суди попередніх інстанцій, в порушення вищезазначених вимог закону, не розглянули спір з підстав заявлених позивачами».

На виконання вимог ч.1 ст.417 ЦПК України, відповідно до якої, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, суд, при новому розгляді справи аналізує підстави, заявлені позивачами для вирішення спору на предмет можливості їх застосування.

При цьому суд виходить з того, що право власності захищається в Україні та взагалі міжнародною спільнотою на найвищому рівні, поряд із правом на життя, свободу та іншими найважливішими правами.

Недарма практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) щодо гарантій дотримання права мирно володіти своїм майном така різноманітна та детальна. Адже, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.3 ст.386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За загальним правилом, встановленим ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Натомість, главою 29 ЦК України передбачено спеціальний порядок захисту права власності, яким, зокрема, врегульоване право власника на віндикацію, тобто на витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

Виходячи із цих законодавчих приписів, можна зробити висновок про те, що при порушенні майнових прав первинного власника майна через вчинення правопорушення, яке потягло за собою перехід права власності на таке майно до іншої особи поза його волею (як у випадку, що розглядається), первинний власник має можливість або вимагати відшкодування шкоди, завданої цим правопорушенням від особи, з вини якої вона заподіяна, або вимагати повернення собі майна від титульного власника. Крім того, відновлення порушеного права власника пов`язаного із протиправним позбавленням володільця майна його права власності на це майно, можливе й комбіновано: із одночасним застосуванням обох способів - і шляхом відшкодування винною особою шкоди, заподіяної потерпілій стороні правопорушенням, внаслідок якого майно вибуло з володіння, і шляхом повернення цього майна первинному володільцю шляхом витребування від титульного власника.

При цьому, в переважній більшості випадків, у разі вибуття майна з володіння власника поза його волею, власник такого майна, перш за все, зацікавлений саме у його поверненні, що є абсолютно зрозумілим, адже в такому разі мінімізуються шкідливі наслідки порушення права власності. Так, навіть при співмірному відшкодуванні винною особою завданої шкоди, первинний власник все одно має вживати додаткових зусиль задля відновлення становища, що існувало до моменту вибуття майна з його володіння. При цьому він змушений підшукувати та купувати інше майно замість того, що вибуло з його володіння, пристосовувати та облаштовувати нове майно під свій звичний спосіб життя та порядок використання замість майна, яке вибуло з володіння тощо. Окремо треба враховувати й звичку до майна, що вибуло з володіння, прихильність до нього та моральний аспект, особливо, якщо таке майно було успадковане, або дісталося за особливі заслуги, шляхом надзвичайних зусиль тощо.

За таких умов, цілком природньо, що позивачі у даній справі обрали саме такий шлях, та, спираючись на положення глави 29 ЦК України, звернулися до суду за захистом своїх прав із віндикаційним позовом.

Зазначене суд безумовно розуміє та усвідомлює, тому на виконання вказівок Верховного Суду від 16 вересня 2020 року, викладених у його постанові по даній справі, згаданій вище, розглядає спір саме з підстав заявлених позивачами.

Однак, аналізуючи ці підстави та застосовуючи їх до спірних правовідносин, суд не може не звернути увагу на те, що відновлення порушеного права власності шляхом повернення майна, що вибуло з володіння власника поза його волею, на відміну від випадків, передбачених ст.387 ЦК України, суттєво ускладнюється, якщо новий володілець майна є добросовісним набувачем.

Так, відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Добросовісним набувачем є набувач, який не знав і не міг знати про те, що майно придбане ним за відплатним договором, придбано ним у особи, яка не мала права його відчужувати.

Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З наведеного випливає, що у разі придбання майна добросовісним набувачем, можливість його повернення первинному власнику, у якого таке майно вибуло поза його волею, законодавчо звужено лише до наведених трьох випадків.

Але й з цього правила встановлено виключення.

Так, відповідно до ч.2 ст.388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Це означає, що можливість захисту прав первинного власника майна, у якого воно вибуло із володіння поза його волею, шляхом повернення цього майна, існує не завжди.

У даній справі сторона позивачів наполягають саме на застосуванні до спірних правовідносин ч.1 ст.388 ЦК України, в той час як сторона відповідача вважає прийнятною в даному випадку ч.2 ст.388 ЦК України.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанції у даній справі, Верховний Суд висловив свою позицію, згадану вище, про те, що застосування ч.2 ст.388 ЦК України до спірних правовідносин у даній справі є помилковим, оскільки це правило розповсюджується лише на випадки придбання майна на торгах, що проводяться виключно на підставі Закону України «Про виконавче провадження», а постанову господарського суду про введення ліквідаційної процедури у справі про банкрутство не можна вважати судовим рішенням, яке підлягає виконанню в порядку передбаченому цим законом, оскільки в даному випадку реалізація майна відбулась на підставі Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який регулює хід ліквідаційної процедури та інших особливостей правового статусу майна боржника.

При новому розгляді даної справи, суд уважно вивчив зазначену правову позицію Верховного Суду, безумовно бере її до уваги та поважає, однак зауважує, що на відміну від приписів ч.1 ст.417 ЦПК України про те, що вказівки, які містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, така правова позиція підпадає під дію ч.2 ст.417 ЦПК України, відповідно до якої постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Зважаючи на це, при новому розгляді справи, суд не може проігнорувати та не брати до уваги не тільки й інші, прямо протилежні правові висновки Верховного Суду в аналогічних справах, які наводить сторона відповідача, згадані вище, але й Науково-консультативний висновок щодо застосування окремих положень статті 388 Цивільного кодексу України, складний вченими одного з найвідоміших провідних юридичних закладів вищої освіти держави, згаданий вище.

І хоча цей «Висновок», у відповідність до ч.1 ст.115 ЦПК України, не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер та не є обов`язковим для суду, однак значення таких висновків у складних випадках, при різних, діаметрально протилежних підходах до вирішення судових спорів навіть у найвищому судовому органі, як у даному випадку, є дуже цінним та на цьому варто зупинитися більш докладно.

Враховуючи відносну новизну процесуальної можливості врахування думки науковців при вирішенні складних правових питань під час розгляду судових спорів, перш за все суд аналізує питання щодо ступеню правничої кваліфікації авторів згаданого «Науково-консультативного висновку» та погоджується із доводами сторони позивача про те, що не кожен науковець може бути експертом у галузі права.

Так, відповідно до ч.1 ст.73 ЦПК України, як експерт з питань права може залучатися особа, яка має науковий ступінь та є визнаним фахівцем у галузі права.

Отже, для визнання згаданого «Науково-консультативного висновку» таким, що заслуговує на увагу як авторитетна правнича думка, альтернативна висновку Верховного Суду у даній справі, викладеній в його постанові, перш за все треба знайти відповідь на питання, чи є автори згаданого «Науково-консультативного висновку» визнаними фахівцями у галузі права, та чи є достатнім для цілей даного судового спору наявність у них наукових ступенів.

Це питання в Законі прямо не розкривається, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що виходячи з принципу, сформульованому ще давньоримськими правниками jus novit curia (суд знає право), професійний суддя є експертом в галузі права.

Проте, коли йдеться про висновок експерта у галузі права в контексті його застосування при розгляді судових спорів, то очевидно, що мова йде про експертизу більш високого рівня, яка потребує не просто правничої освіти чи значного практичного досвіду. Йдеться радше про глибокі теоретичні знання права, які не завжди доступні правозастосовцеві. Це зумовлено низкою причин, але найперше це формально-юридичні засади правничої освіти, що згодом відбивається на юридичній практиці.

Перш за все необхідно повернутися до джерел самого розуміння поняття «експерт», хто це? Expertus з латини перекладається як досвідчений, випробуваний. Сучасні тлумачні словники дають барвистий спектр дефініцій цього поняття. Проте, коли ми розглядаємо це поняття у прив`язці до вимоги наявності наукового ступеня, то цей термін отримує зовсім іншу конотацію, бо експертом в принципі може бути особа і без наукового ступеня, тоді дійсно достатньо окреслювати таку особу як «досвідчену». Очевидно, що агроном із багаторічним стажем буде експертом у своїй справі і без здобуття наукового ступеня.

Відкритим залишається питання, що саме вкладав у вимогу «наявність наукового ступеня» законодавець: науковця чи ненауковця, а просто особу, яка має науковий ступінь? Оскільки не всі, хто має науковий ступінь, є науковцями. Якщо йдеться про ненауковця, то можна було б обмежитися просто стажем роботи в галузі права. І тоді суддя тільки завдяки цьому стає експертом з питань права, бо його експертність формулює досвід роботи суддею.

Отже, на думку суду, йдеться все ж таки не просто про особу, в якої є науковий ступінь (прокурор, адвокат, нотаріус, державний службовець, суддя та ін.), а саме про науковця, який здійснює наукову чи науково-педагогічну діяльність. Більше того, такий науковець повинен бути експертом саме з тієї галузі права або інституту права, який є предметом його дослідження. Якщо проводити аналогію з медициною, то не може офтальмолог бути експертом для травматолога, іншою аналогією може бути музика, коли скрипаль не може бути експертом для тромбоніста. Так само не може особа, яка здійснює дослідження в кримінальному праві, виступати експертом у цивільних чи господарських спорах, хоча гіпотетично можна припустити, що на практиці можуть виникнути і такі проблеми, але це радше винятки із правил.

Ще однією важливою ознакою вченого, який може виступати експертом з питань права, на думку суду, є те, що у науковому світі експертом-науковцем може виступати тільки практикуючий, активний науковець, який щоденно своєю працею привносить у світ нові знання. Проте експертом-науковцем не може виступати особа, яка вже не здійснює наукових пошуків. Це уніфікований підхід у науці, і якщо право претендує бути справжньою наукою, то закони загального на неї так само поширюються, бо вченого-фізика чи вченого-історика робить те, що вони перманентно здійснюють наукові пошуки у своїх сферах. Отже, на думку суду, експертами з питань права можуть бути особи з науковим ступенем, які професійно займаються правничою наукою.

Інше проблемне питання, яке теж потрібно ретельно розібрати, це те, що особа, яка може виступати експертом, має бути «визнаним фахівцем у галузі права». З одного боку, це дійсно складно, оскільки поняття «визнаний» є оціночним, а все що є оціночним на практиці призводить, як правило, до різночитання та плутанини. Зрештою, ким має бути визнаний такий науковець. На думку суду, відповідь необхідно шукати не в юридичних спеціалізованих текстах, а в загальнонаукових підходах, щоб не допустити підміни двох схожих, проте діаметрально протилежних понять «відомий» та «визнаний». Адже бути відомим вченим - не значить бути визнаним (авторитетним), тому що дорога до слави не завжди вистелена досягненнями та чеснотами. А отже, експерта мають визнати саме особи, які можуть оцінити його досягнення в тій чи іншій галузі права, тобто власне науковці, які самі здійснюють наукову діяльність. Йдеться про застосування неідеальних, але поки єдиних методів наукометрії. Попри низку застережень щодо наукометрії, поки цивілізований науковий світ іншого способу оцінки якості наукової діяльності не винайшов, хоча і тут трапляються ексцеси.

Так, для європейського та американського наукового простору абсолютно звичним є в своїх CV (резюме) вказувати свій індекс цитування. Одним із найпопулярніших є індекс Гірша (h-індекс), суть якого зводиться до того, що чим більше науковця цитують, тим вищий у нього індекс Гірша. Суд наголошує, що це не ідеальна, але сьогодні єдино можлива модель об`єктивної оцінки «наукового визнання», оскільки жодні регалії, жодні нагороди, жодні почесні звання та посади, у тому числі керівні, не можуть бути критерієм оцінки «визнання». Визнаний вчений - той, чиї праці авторитетні та несуть нові знання, які використовують інші науковці для продовження своїх досліджень.

Дізнатися індекс Гірша будь-якого науковця нескладно із відкритих джерел. Для цього необхідно зайти на Інтернет-сторінку «Google Академія» і ввести в графу пошуку прізвище та ім`я науковця. За кілька секунд кожен з охочих зможе отримати перелік публікацій вченого та динаміку їх цитування.

Наведені критерії суд вважає цілком прийнятними для надання оцінки згаданому вище «Науково-консультативному висновку» та відповідності його авторів поняттю «Експерт у галузі права».

Такий підхід до цього питання поділяють і авторитетні у суддівському середовищі практикуючі правники, зокрема, суддя Верховного Суду, секретар Пленуму Верховного Суду, кандидат юридичних наук, доцент, заслужений юрист України ОСОБА_20 (публікація у Судово-юридичній газеті від 10.01.2019), заступник керівника департаменту аналітичної та правової роботи Верховного Суду - начальник правового управління Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, доктор юридичних наук, старший науковий співробітник ОСОБА_21 (Публікація у Судово-юридичній газеті від 23.01.2019).

Повертаючись до згаданого вище «Науково-консультативному висновку» та відповідності його авторів поняттю «Експерт у галузі права», беручі до уваги вищезгадані критерії щодо їх фаховості, на зауваження сторони позивача про те, що автори згаданого вище «Науково-консультативному висновку» не є визнаними фахівцями у галузі права та, відповідно, не можуть бути експертами з питань права, суд звертається до відкритих джерел.

Так, Інтеренет-сторінка «Google Академія» стосовно зазначених вчених містить такі відомості:

- індекс Гірша доктора юридичних наук, професора, завідувача кафедри цивільного процесу Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, члена-кореспондента Національної академії правових наук України ОСОБА_12 дорівнює 9;

- індекс Гірша кандидата юридичних наук, доцента кафедри цивільного процесу Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого ОСОБА_13 дорівнює 3.

Ці факти суд визнає загальновідомими та достовірними, адже вони сформовані у «Google Академія», що є безоплатною пошуковою системою щодо повних текстів наукових публікацій усіх форматів та дисциплін.

При цьому слід зазначити, що за даними Державної служби статистики України, в державі налічується майже 80 тисяч наукових працівників, серед яких лише 189 мають індекс Гірша 20 чи вище.

Зазначені факти суд визнає загальновідомим, що у відповідність до приписів ч.3 ст.82 ЦПК України, не потребують доказування.

Крім того, суд бере до уваги й той факт, що один з авторів згаданого «Науково-консультативному висновку» - професор ОСОБА_12 має вчене звання члена-кореспондента, а відповідно до ст.13 Статуту Національної академії правових наук України (НАПрН), затвердженого 03 березня 2016 року загальними зборами НАПрН України, членами-кореспондентами обираються вчені України, які мають визнаний вітчизняною та світовою науковою спільнотою науковий доробок, розв`язали наукову проблему у галузі держави і права, що має вагоме теоретичне чи практичне значення, проводять активну наукову та громадську діяльність, мають науковий ступінь доктора наук.

Таким чином, на переконання суду, автори «Висновку», зокрема, професор ОСОБА_12 , безумовно є визнаними фахівцями у галузі права, а критерій «наявність наукових ступенів» у авторів «Висновку» є цілком прийнятним, адже вони є викладачами-науковцями одного з найвідоміших провідних вищих учбових закладів держави, та спеціалізуються саме на цивільній галузі права. Наведене дає підстави для висновку про те, що заперечення сторони позивача проти можливості використання згаданого «Науково-консультативному висновку» з підстав невідповідності його авторів критерію «Експерт з питань права», визначеному у ч.1 ст.73 ЦПК України, є необґрунтованими та на увагу не заслуговують.

Також суд не може взяти до уваги й посилання сторони позивача на те, що згаданий «Науково-консультативний висновок» не можна застосовувати у даній справі через запізніле його подання стороною відповідача, адже цей «Висновок» був поданий під час підготовчого судового засідання, що узгоджується із його цілями, визначеними ч.1 ст.189 ЦПК України. Більш того, у сторони позивачів була можливість звернутися до інших Експертів з питань права та отримати альтернативний «Науково-консультативний висновок», але вони цим правом не скористалися.

За таких умов, керуючись ч.2 ст.115 ЦПК України, відповідно до якої суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, суд вважає за необхідне навести у даному рішенні обґрунтування згаданого вище «Науково-консультативного висновку» у повному обсязі. Це необхідне через те, що основним дискусійним питанням у спорі, що розглядається, є саме встановлення підстав прийнятності застосування положень ч.2 ст.388 ЦПК України до спірних правовідносин, а це питання розкривається в зазначеному «Висновку» саме через обґрунтування думки вчених, що його склали.

Науково-консультативний висновок щодо застосування окремих положень статті 388 Цивільного кодексу України:

«Поняття «виконання судових рішень» є складним та багатоаспектним стосовно якого точиться тривала дискусія на сторінках юридичної літератури. В узагальненому розумінні, на рівні доктрини та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), «виконання судового рішення» розкривається як реалізація судового рішення, тобто втілення у життя його положень, що є наслідком прояву такої його вимоги як здійсненність.

ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці розглядає виконання судових рішень як невід`ємну частину цивільного процесу. Зокрема, у справі «Хорнсбі проти Греції» ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, слід розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей ст. 6 Європейської конвенції з захисту прав людини й основоположних свобод. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях «Ромашов проти України», «Дубенко проти України», «Вассерман проти Росії», «Малиновський проти Росії», «Гіззатова проти Росії» та ін. .

Таким чином, виконання судових рішень є частиною судочинства, його заключною стадією, зв`язок якої з попередніми обумовлений тим, що в рамках судочинства відбувається реалізація норм матеріального права та самого суб`єктивного матеріального права, що випливає з цієї норми. Захист порушених прав передбачає не тільки декларацію певного правового становища у судовому рішенні, а й обов`язкову реалізацію висновків суду, в тому числі в межах провадження щодо примусового виконання .

Разом із тим, реалізація судових рішень відбувається не лише в рамках процедур його примусового виконання. Дослідники процедур виконання судових рішень у своїх роботах зосереджують увагу на існуванні різноманіття форм реалізації та виконання судових рішень. Так, ОСОБА_22 розрізняє форми виконання судових рішень залежно від задач, що постають перед органами з виконання рішень, та виконуваних ними функцій, та виокремлює основну (примусове виконання рішень органами державної виконавчої служби в межах виконавчого провадження) й альтернативну (через управлінські акти і дії інших органів, окрім органів виконавчої служби, за відсутності елементів примусу та деталізованих процедур) форми.

ОСОБА_23 , у свою чергу, виділяє такі форми реалізації рішень, як добровільна, примусова та за участю інших органів. З позиції вченої добровільна реалізація відбувається без залучення певних уповноважених органів, примусова - із залученням органів державної виконавчої служби та використанням примусу, а реалізація за участю інших органів передбачає залучення до цього процесу інших органів, окрім державної виконавчої служби, і не пов`язана із використанням примусу з їх боку .

Остання позиція видається нам найбільш виваженою й обґрунтованою та додатково підкріплюється положеннями чинного законодавства. Так, правовий режим та процедури виконання судових рішень визначені нормами ЦПК України, ГПК України, КАС України, Законом України «Про виконавче провадження» та низкою інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Зокрема, зважаючи на специфіку окремих правовідносин, питання щодо порядку виконання судових рішень можуть регулюватись також нормами спеціального законодавства, зокрема, законодавства про банкрутство. Так, провадження у справах про банкрутство регламентується на сьогодні Кодексом України з процедур банкрутства. Водночас, оскільки у запиті, на підставі якого здійснюється підготовка науково-консультативного висновку, міститься застереження стосовно аналізу питань крізь призму законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, тобто Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», предметом аналізу поставатимуть, насамперед, положення вказаного закону, а також Закону України «Про виконавче провадження» у редакціях, які діяли на час, зазначений у запиті.

Ознайомлення з положеннями законодавства про банкрутство, передусім, дозволяє стверджувати про специфічний характер відповідних правовідносин та особливий механізм їх правового регулювання. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2343-ХІІ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, ГПК України, іншими законодавчими актами України.

У випадку порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство, ухвала з відповідного питання не пізніше трьох днів має бути надіслана, в тому числі, відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника (ч. 16 ст. 16 Закону № 2343-ХІІ).

Останнє положення, у поєднанні з іншими положеннями Закону № 2343-ХІІ та Закону України «Про виконавче провадження», дозволяють простежити взаємозв`язок між законодавством про примусове виконання судових рішень та законодавством про банкрутство, а також виявити специфіку виконання судових рішень у процедурах банкрутства.

Так, ст. 19 Закону № 2343-ХІІ визначається правовий режим мораторію на задоволення вимог кредиторів, який, з поміж іншого, передбачає заборону стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах.

Згідно положень Закону України «Про виконавче провадження», чинних на час виникнення спірних правовідносин, порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом, є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій (п. 4 ч. 1 ст. 34). Визнання ж боржника банкрутом було підставою для закінчення виконавчого провадження (п. 8 ч. 1 ст. 39). При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 39 цього Закону постанова про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 8 частини першої цієї статті, разом з виконавчим документом мала надсилатися до господарського суду, який прийняв постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Таким чином, системний аналіз окремих положень Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вказує на те, що у випадках порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство усі процесуальні дії, пов`язані із виконанням судових рішень щодо боржника, переводяться у площину регулювання спеціального законодавства - законодавства про банкрутство. Останнє означає, що виконання судових рішень по відношенню до боржника, який перебуває у процедурі банкрутства та, в подальшому, визнаний господарським судом банкрутом здійснюється не за правилами Закону України «Про виконавче провадження», а за правилами законодавства про банкрутство. Іншими словами, після порушення провадження в справі про банкрутство забезпечити виконання рішення суду поза межами процедури банкрутства, яка регулюється спеціальним законом, неможливо.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону № 2343-ХІІ у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд у судовому засіданні за участю сторін приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру строком на дванадцять місяців. Серед наслідків визнання боржника банкрутом, перелічених у ст. 38 Закону № 2343-ХІІ, визначено, зокрема, продаж майна банкрута, порядок якого врегульовувався ст. 44 та розділом IV Закону № 2343-ХІІ.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону № 2343-ХІІ продаж майна банкрута може здійснюватись такими способами як: проведення аукціону; продаж безпосередньо юридичній або фізичній особі. Відповідно до положень ст. 46 Закону № 2343-ХІІ після завершення всіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс, до якого, серед іншого, додаються відомості про реалізацію об`єктів ліквідаційної маси з посиланням на укладені договори купівлі-продажу, а також копії договорів купівлі-продажу та акти приймання-передачі майна. Господарський суд після заслуховування звіту ліквідатора та думки членів комітету кредиторів або окремих кредиторів виносить ухвалу про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу.

Ґрунтовний аналіз змісту розділів III та IV Закону № 2343-ХІІ дозволяє встановити, що реалізація майна банкрута на стадії його ліквідації є окремою процедурою (заходом), підставою для проведення якого є відповідна постанова господарського суду про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. Звідси можна прийти до висновку, що продаж майна господарюючого суб`єкта, визнаного банкрутом, є таким, що організовується та здійснюється ліквідатором на виконання відповідного судового рішення - постанови господарського суду про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. Інші механізми реалізації майна боржника у процедурі банкрутства, аніж через виконання вказаної постанови господарського суду, законодавством не передбачені.

Таким чином, продаж майна боржника під час процедури банкрутства, який здійснюється ліквідатором на підставі постанови господарського суду про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури за своїм характером є процедурою, яка відбувається на виконання відповідного рішення.

Наведений підхід, з поміж іншого, сприймається й судовою практикою, зокрема, практикою розгляду справ Верховним Судом, висновки якого, в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, є обов`язковими для врахування при розгляді судами спорів, які виникають з подібних правовідносин. Так, окрім наведених для прикладу у запиті цивільних справ (№ 201/15400/16-ц, № 201/12925/17, № 199/7375/16-ц), існують інші випадки, де Верховний Суд застосовував положення ч. 2 ст. 388 ЦК України, при вирішенні питання про витребування майна у добросовісного набувача, придбаного під час реалізації майна у процедурі банкрутства. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року по справі № 638/5388/14-ц, суд, залишаючи в силі рішення судів попередніх інстанцій, якими позивачам було відмовлено у задоволенні вимог про витребування спірного майна з володіння відповідача, застосував положення ч. 2 ст. 388 ЦК України, з посиланням на те, що на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири було чинним рішення Господарського суду Харківської області про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, яке надавало арбітражному керуючому право здійснити продаж всього належного боржнику майна, а отже відповідач є добросовісним набувачем і, відповідно до ст. 388 ЦК України, відсутні правові підстави для витребування спірного майна з володіння відповідача, як такого, що було придбано ним у порядку, встановленому для виконання судових рішень».

Обґрунтування висновків суду, аналіз національної судової практики щодо застосування ч.2 ст.388 ЦК України в подібних правовідносинах та практики ЄСПЛ щодо судового захисту права власності на майно.

Закон України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у статті 1 дає визначення поняття ліквідація юридичної особи. Ліквідація при банкрутстві - це припинення діяльності суб`єкта підприємницької діяльності, визнаного господарським судом банкрутом, з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів шляхом продажу його майна.

Процедура ліквідації регулюється багатьма нормативно-правовими актами, зокрема Цивільним та Господарським кодексами України, законами України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", „Про господарські товариства", „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" тощо.

Ліквідація - це одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав i обов`язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права й обов`язки припиняються.

Відповідно до статей 104 Цивільного кодексу України та 59 Господарського кодексу України юридична особа припиняється також в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Юридична особа ліквідується: за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами; за рішенням суду. Отже, юридична особа може бути ліквідованою як у добровільному, так і примусовому порядку у разі якщо юридичну особу ліквідується за рішенням суду.

У випадку ж придбання відповідачем ОСОБА_4 майна, є абсолютно очевидним, що його продаж відбувався не за ініціативи його володільця, а в ході примусової процедури, ініційованої кредиторами цього володільця перед судом - на прилюдних торгах. Ці торги відбувалися саме на виконання рішення суду, з огляду на те, що ліквідація підприємства здійснювалася примусово, - на підставі рішення Господарського суду Запорізької області.

При цьому, ліквідатор, арбітражний керуючий, діяв в межах повноважень, які надані йому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Слід зазначити, що станом на сьогодні, ані постанова суду від 24.10.2016 р., яка стала підставою для відкриття ліквідаційної процедури підприємству та організації продажу майна на аукціоні, не скасована в передбаченому законом порядку, ані дії ліквідатора не визнані неправомірними. Отже у такому разі слід вважати, що всі дії, які були вчинені після визнання ТОВ «КМ-77» банкрутом: відкриття ліквідаційної процедури, проведення прилюдних торгів, реалізація спірного майна, яке було придбане ОСОБА_4 , є законними.

Також слід звернути увагу на те, що реалізація майна та придбання майна ОСОБА_4 здійснювалось в ході ліквідаційної процедури підприємства-банкрута ТОВ «КМ-77» на підставі Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який діяв станом на 24.10.2016 р. Відповідно ж до ст. 232 ГПК України судовими рішеннями є: 1)ухвали; 2)рішення; 3)постанови; 4)судові накази. Отже, господарський суд при вирішення справи про банкрутство приймає постанову, яка є одним із форм судового рішення, яка є підставою для відкриття ліквідаційної процедури.

Відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" щодо боржника застосовуються такі судові процедури банкрутства: розпорядження майном боржника; мирова угода; санація (відновлення платоспроможності) боржника; ліквідація банкрута.

Згідно ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011р. № 4 212-VI провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Набуття статусу банкрута можливе лише за рішенням господарського суду, а до того часу в боржника ще може з`явитися можливість вийти з такого стану.

Після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом і відкривається ліквідаційна процедура, під час якої діє ліквідатор, як спеціальний суб`єкт, призначений господарським судом у межах певної справи про банкрутство, виключно до повноважень якого віднесено вирішення питання про можливість відчуження майна банкрута.

Тобто, відчуження майна у такий спосіб відбувається саме на виконання рішення суду. При цьому, з метою виявлення кредиторів з вимогами за зобов`язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, здійснюється офіційне оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет. Реалізація майна банкрута є одним з головних етапів всієї процедури банкрутства, при чому на конкурсній основі та за найвищою ціною.

Правова позиція стосовно заборони витребування майна в особи, яка придбала його на торгах, проведених на виконання судового рішення не раз була висловлена Касаційними інстанціями під час розгляду цивільних справ. Ця правова позиція є сталою, та висловлена ще у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Крім того, така позиція висловлена також в постанові Верховного Суду України в справі № 3-98гс11 від 03.10.2011 р.; постанові Верховного Суду в справі № 201/15400/16-ц від 27.06.2018 р.; постанові Верховного Суду від 14.11.2019 р. справа № 757/5515/16-ц; ухвалах Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.11.2017 р. справа № 750/2872/16-ц; від 13.12.2017 р. справа № 668/12003/15-ц; від 14.12.2016 р. справа № 359/7880/14-ц; від 19.04.2017 р. справа № 183/6192/.

Додержуючись принципів диспозитивності та пропорційності, як одних з базових принципів цивільного судочинства, визначених у ч.3 ст.2 ЦПК України, суд ретельно проаналізував судові рішення, на які посилається сторона позивачів, як на підставу для задоволення позовних вимог, згадані вище (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 14.10.2018 у справі №183/1617/16 та від 11.02.2020 у справі №922/614/19, постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №201/17964/15, постанові Верховного Суду України від 17.12.2014 у справі №6-140цс14).

При цьому суд погоджується із тим, що усі наведені приклади ставлення найвищої судової інстанції до можливості витребування майна у добросовісного набувача на користь особи, у якої майно вибуло із володіння поза її волею, є позитивними. Проте жодна із наведених справ не стосується питання витребування майна від добросовісного набувача, придбаного в порядку виконання судових рішень, тобто застосування саме ч.2 ст.388 ЦК України, а не ч.1 ст.388 ЦК України, а тим більш придбаного на аукціоні під час процедури ліквідації підприємств на підставі рішень господарських судів.

На відміну від цього, окрім вищезгаданої постанови Верховного Суду від 27.06.2018 р. у справі №201/15400/16-ц, якою визнано, що правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах, проведених на підставі постанови Господарського суду Запорізької області є такою, що повністю відповідає правилу, закріпленому в ч.2 ст.388 ЦК України, тобто придбане майно є таким, що продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, та інших судових рішень найвищої судової інстанції, на які посилається сторона відповідача, особливу увагу суд звертає на постанову Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі №638/5388/14-ц, тобто винесену вже після винесення Верховним Судом постанови у справі, що розглядається - фактично останню правову позицію у подібних правовідносинах. Більш того, за фабулою цієї справи, постанову господарського суду про банкрутство було скасовано (на відміну від обставин справи, що розглядається).

За цією постановою, звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що належна їй квартира АДРЕСА_1 була відчужена ліквідатором ОСОБА_3 у межах ліквідаційної процедури, а постанову Господарського суду Харківської області від 23 грудня 2010 року про визнання фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури було скасовано як незаконну та таку, що порушена без наявності правових підстав, а саму справу припинено.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири було чинним рішення Господарського суду Харківської області від 23 грудня 2010 року, яке надавало арбітражному керуючому ОСОБА_3 право здійснити продаж всього належного фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4 майна, ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, а тому відповідно до статті 388 ЦК України відсутні правові підстави для витребування спірного майна з володіння ОСОБА_2 .

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України), принцип закріплений цивільним законодавством, яким передбачено абсолютний захист інтересів добросовісного набувача, який набув майно в поряду, встановленому для виконання судових рішень.

При цьому Верховний Суд у даній справі спирається на висновок Великої Палати у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), де ВП ВС дійшла висновку про те, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване.

Крім того, суд бере до уваги й той факт, що у справі, що розглядається, впродовж всього часу розгляду даної справи позивачі не надали суду докази того, що спірне майно було придбано відповідачем ОСОБА_4 незаконним шляхом, відсутні докази того, що на момент проведення прилюдних торгів з реалізації спірного майна набувач ОСОБА_4 володів інформацією з приводу неправомірних дій осіб, які приймали участь в його продажу - ліквідатора, службових осіб біржи, інших осіб, в тому числі судді, який ухвалював рішення щодо реалізації даного нерухомого майна, або будь-якою іншою інформацією, що мала викликати у нього сумніви у правових підставах для відчуження спірного майна, а тому у встановленому законом порядку він набув право власності на спірне майно та став добросовісним набувачем майна.

За змістом ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Також, на час продажу майна на публічних торгах/аукціоні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень були відсутні відомості про заборону та обтяження щодо цього майна.

Суд вважає, що не може заслуговувати на увагу посилання позивачів на кримінальне провадження у Бабушкінському районному суді м. Дніпропетровська, оскільки відповідач ОСОБА_4 не є особою, відносно якої здійснюється будь-яке кримінальне провадження з приводу заволодіння майном позивачів, йому не було оголошено підозру у вчиненні будь-якого злочину відносно майна потерпілих, відсутній вирок щодо вчинення даного злочину.

Набувач ОСОБА_4 , купуючи вищевказане майно, яким раніше володіло ТОВ "КМ-77", мав усі підстави вважати та вважав, що володіння підприємством даним майном, а також і його продаж на прилюдних торгах, які відбулися на підставі судового рішення Господарського суду Запорізької області (державним органом влади) є законними та розраховував на певний стан речей, тобто правомірно очікував, що Торгівельна Біржа «Запорізький торгівельний майданчик», проводячи реалізацію даного майна підприємства-банкрута ТОВ «КМ-77» належного йому нерухомого майна, яке має всі відповідні права на його володіння та розпорядження, а він, після отримання цього майна, матиме змогу мирно ним володіти.

Верховний Суд та Європейський Суд з прав людини щодо балансу інтересів сторін, суспільних інтересів та держави.

Насамкінець, суд не може не застосувати до спірних правовідносин практику Верховного Суду та ЄСПЛ, і вважає, що крім переліченого, слід мати на увазі, що відповідач, як добросовісний набувачем спірного майна, не може нести індивідуальний надмірний тягар у разі витребування в нього такого майна, яке він правомірно придбав у юридичних осіб, яким держава Україна делегувала функції контролю, перевірки, організації аукціону, продажу майна.

Як зазначає Європейський Суд з прав людини, національні суди мають обирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Volovik V.Ukraine, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнів (Brumarescu V.Romania, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 р.).

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод говорить про те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (East West Alliance Limited V. Ukraine, №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

В цьому контексті слід звернути увагу на те, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 20 березня 2019 року розглянув справу №521/8368/15-ц, яка стосувалася права володіння спірною квартирою.

Зокрема, Верховний Суд зазначив, що «Ситуація, за якої добросовісний набувач втрачає майно і змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири в особи_4 та особи_5, як добросовісних набувачів, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод».

Враховуючи обставини справи, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги особи_4.

Також не можна оминути увагою ще одну постанову Верховного Суду від 13.11.2019 року - у справі №645/4220/16-ц, в якій сформульовано позицію щодо неможливості витребування майна в добросовісного набувача, через врахування позиції ЄСПЛ в іншій справі, де заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном.

Проте, як вказав ЄСПЛ, заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном (Alentseva V. Russia, №31788/06 від 17 листопада 2016 року).

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Стала практика Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Рисовський проти України», «Лелас проти Хорватії», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Трґо проти Хорватії»).

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Отже, задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у відповідача, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Слід наголосити на тому, що відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

В даному ж випадку, задоволення позовних вимог призведе до того, що відповідач не тільки позбавиться майна, добросовісним власником якого він є наразі, але й не матиме жодної можливості відшкодувати сплачені ним за придбання цього майна кошти. На відміну від цього, у разі відмови в задоволенні позову, у позивачів залишається можливість відшкодувати шкоду в порядку, передбаченому ч.1 ст.1166 ЦК України.

За таких умов, задоволення позовних вимог призведе до невиправданого порушення балансу інтересів сторін, що буде очевидною несправедливою диспропорцією та матиме ознаки свавілля з боку держави. З цього можна зробити висновок, що в даному випадку позивачі обрали невірний спосіб захисту свого порушеного права власності, та мають можливість відшкодувати шкоду, завдану їм через позбавлення права власності на спірне майно поза їх волею, за рахунок винних у цьому осіб.

З огляду на викладене, керуючись ч.2 ст.115 ЦПК України, та приймаючи до уваги правило, визначене ч.2 ст.417 ЦПК України, суд доходить до переконання про наявність підстав для відступу від правової позиції Верховного Суду у даній справі щодо неможливості застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.388 ЦПК України, та вважає за можливе повернутися до позиції судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі під час її першого розгляду. При цьому, спираючись в даному рішенні на вищезгаданий висновок експертів у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, суд робить самостійний висновок про те, що до спірних правовідносин у даній справі таки мають бути застосовані положення ч.2 ст.388 ЦПК України, а відтак - в задоволенні позову має бути відмовлено, тобто він має бути залишений без задоволення.

За висновком Європейського суду з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати з відповідача не стягуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, ст.388 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 до ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Джурук Наталія Володимирівна, ОСОБА_8 , Товарна біржа «Запорізький торгівельний майданчик» про витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування запису про державну реєстрацію права власності - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев