Ухвала

08 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 587/402/20

провадження № 61-5132ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гриценка Бориса Миколайовича на рішення Сумського районного суду Сумської області від 30 листопада 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики від 29 травня 2017 року в розмірі 10 000 доларів США та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 827,67 доларів США.

Позов ОСОБА_3 мотивовано тим, що 29 травня 2017 року за усним договором позики він передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США. ОСОБА_1 надав розписку про отримання вказаних грошових коштів. Згідно з розпискою ОСОБА_1 зобов`язався повернути позичені кошти до 29 червня 2017 року, однак у погоджений сторонами строк не повернув їх. Крім позичених коштів, ОСОБА_1 повинен сплатити три проценти річних від простроченої суми в розмірі 827,67 доларів США.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 30 листопада 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 10 000 доларів США боргу, 23 555,49 грн - три проценти річних та 5 000 грн витрат на правову допомогу. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Сумського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гриценка Б. М. залишено без задоволення, а рішення Сумського районного суду Сумської області від 30 листопада 2020 року - без змін.

24 березня представник ОСОБА_1 - адвокат Гриценко Б. М. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Сумського районного суду Сумської області від 30 листопада 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року - 2 270 грн.

На день подання касаційної скарги - 24 березня 2021 року курс долара США, встановлений Національним банком України, складав 27,73 грн за 1 долар США.

Таким чином, ціна позову в цій справі становить 300 251,29 грн (10 827,67 доларів США х 27,73 грн), що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн). Тобто справа № 587/402/20 не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16, про те, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, не заслуговують на увагу, оскільки висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду. Суди попередніх інстанцій в цій справі дали оцінку наявній в матеріалах справи розписці та дійшли висновку, що нею підтверджено існування між сторонами відносин позики та факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США.

Посилання заявника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 також є безпідставним, так як стягуючи з відповідача на користь позивача 5 000 грн витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції врахував складність справи, кількість проведених судових засідань, обсяг складених та поданих до суду процесуальних документів та клопотань. Розмір витрат на правничу допомогу підтверджено належними, достовірними та допустимими доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Крім того, апеляційний суд дав належну оцінку доводам заявника про те, що розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 400 грн.

Враховуючи, що судові рішення в цій справі можуть бути переглянуті касаційним судом лише за виключних випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, то саме на заявника покладено обов`язок обґрунтування відповідних обставин у касаційній скарзі.

Заявником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін справи. Допустимість відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення в постанові Сумського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гриценка Бориса Миколайовича на рішення Сумського районного суду Сумської області від 30 листопада 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко