Єдиний унікальний номер справи: 225/7028/20
Номер провадження: 2/225/204/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

24 березня 2021 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Довженко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Петрової С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області позовну заяву представника позивача - адвоката Саєнко Олександра Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Північної селищної ради міста Торецьк Донецької області про визнання права власності, у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Північної селищної ради міста Торецьк Донецької області про визнання права власності, у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним: ОСОБА_1 (позивач) на підставі біржового контракту (купівлі-продажу будинку) № 48/99, зареєстрованого на Горлівській товарній біржі «Планета» 16.03.1999 року, придбала житловий будинок АДРЕСА_1 .

Право власності на згаданий вище житловий будинок 25.06.1999 року було у встановленому порядку зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська, про що свідчить відповідне реєстраційне посвідчення. Згідно довідки від 03.11.2020 року № 265/8, виданої КП «БТІ м.Торецька», інформація про реєстрацію права власності на зазначене нерухоме майно міститься в реєстровій книзі № 7 стор.99 під №1302 від 25.06.1999 року.

Після здійснення всіх необхідних реєстраційних дій позивач оселилась у придбаному нею помешканні і вже понад 20 років постійно, безперервно, відкрито і добросовісно володіє та користується для власних потреб зазначеним нерухомим майном, сплачує комунальні платежі, здійснює капітальний та поточний ремонти.

Згідно з даними технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виданого Дзержинським бюро технічної інвентаризації 25.03.2014 року, об`єкт має наступні характеристики: загальна площа будинку 57,7 кв.м, житлова - 32,5 кв.м.

В період проведення бойових дій на території Донецької області в 2014-2016 роках, у том числі на території м. Торецьк, позивачка неодноразово вимушена була покидати своє помешкання, у зв`язку з чим оригінали документів, що підтверджують право власності на зазначений будинок, були нею втрачені.

На даний час у позивачки виникла необхідність у відчуженні належного їй житлового будинку, що, за відсутності оригіналу правовстановлюючого документа, не виявляється можливим.

Так, з метою посвідчення договору відчуження зазначеного житлового будинку АДРЕСА_1 , позивач 30.11.2020 року звернулась до приватного нотаріуса Торецького міського нотаріального округу Донецької області Рижкова О.О.

Однак, на підставі ч. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», тобто, у зв`язку з відсутністю оригіналів документів, що посвідчують право власності ОСОБА_1 на вищевказане нерухоме майно, нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено, про що зазначено у відповідній постанові від 30.10.2020 року № 900/02-31.

Наведене стало приводом для звернення позивачки до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за нею права власності на житловий будинок, у зв`язку з втратою правовстановлюючого документа.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Представник позивача надав суду письмову заяву від 24.03.2021 року про розгляд справи за відсутності сторони позивача, на позовних вимогах наполягає.

Відповідач, зі свого боку, надав суду письмову заяву від 17.02.2021 року за №02-29/169, в якій просить розглянути справу за відсутності Північної селищної ради міста Торецьк Донецької області, проти задоволення позову не заперечує.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне:

на підставі біржового контракту (купівлі-продажу будинку) № 48/99 , зареєстрованого на Горлівській товарній біржі «Планета» 16.03.1999 року, ОСОБА_1 (позивач) придбала у ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно п.п. 2,12 контракту, об`єкт нерухомості належить Продавцю на підставі Договору дарування від 18.01.1988 року, посвідченого Кіровською сільською радою за реєстровим №992 та підлягає реєстрації в Бюро технічної інвентаризації протягом 10 днів (а.с.8).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи реєстраційного посвідчення, право власності на згаданий вище житловий будинок 25.06.1999 року було у встановленому порядку зареєстроване Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська в реєстровій книзі № 7 за № 1302 від 25.06.1999 року (а.с.7). Характеристики об`єкту нерухомості, а саме загальна площа будинку 57,7 кв.м, житлова - 32,5 кв.м, зафіксовані в технічному паспорті, що виданий Дзержинським бюро технічної інвентаризації 25.03.2014 року (а.с.9-10).

Постановою приватного нотаріуса Торецького міського нотаріального округу Рижкова О.О. від 30.10.2020 року № 900/02-31, на підставі ч. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», тобто, у зв`язку з відсутністю оригіналів документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно, позивачеві у вчиненні нотаріальної дії шляхом нотаріального посвідчення договору відчуження житлового будинку - відмовлено (а.с.12).

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного:

відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання прав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, передбаченому законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Абзацом четвертим ст. 55 Конституції України передбачено, що кожному надається право будь яким не забороненим законом способом захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В свою чергу, відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 24 червня 2015 року у справі №6-318цс15.

У справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 29 листопада 1991 року (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87 й «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року, заява № 25921/02 Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути «наявним майном», або коштами, уключаючи позови, для задоволення їх позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом ст.ст.57, 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Враховуючи, що спірні правовідносини (укладення біржового контракту) виникли в березні 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Приписами ст. 224 ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Статтею 47 ЦК УРСР, в свою чергу, була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Так, частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною.

При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають.

Таким чином, на час укладання позивачем біржового контракту, в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, зокрема, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української PCP 1963 року.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.

В даному випадку необхідно зауважити, що спеціалізований Закон України ''Про товарну біржу" був прийнятий в 1991 року, тоді як Цивільний кодекс на момент укладання біржового контракту діяв з 1963 року.

Таким чином, вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає за доцільне застосовувати положення ст. 15 Закону України „Про товарну біржу", як нормативного акту, прийнятого пізніше.

Важливо зауважити також, що дійсність біржового контракту не оспорювалась (докази зворотного у суду відсутні), доказів невизнання біржового контракту іншою особою суду також не представлено.

Згідно довідки №249557919 від 24.03.2021 року на запит суду, відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , реєстру прав власності на нерухоме майно, єдиного реєстру заборон відчуження об`єкту нерухомого майна, з державного реєстру іпотек - відсутні.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що представлені докази підтверджують факт набуття позивачем права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею - 57,7 квадратних метри, житловою площею - 32,5 квадратних метри.

Тоді як за умов втрати оригіналу правовстановлюючого документу на згадане вище нерухоме майно права позивачки можуть бути захищені виключно шляхом застосування механізму, передбаченого ст. 392 ЦК України, а саме, шляхом визнання за останньою права власності в судовому порядку.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Зважаючи на письмове клопотання представника позивача від 24.03.2021 року, судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 259, 263 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги представника позивача - адвоката Саєнко Олександра Миколайовича (місце роботи: АДРЕСА_4 ), який діє в інтересах ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Північної селищної ради міста Торецьк Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м. Торецьк, смт. Північне, вул. Народна, буд.1а, ) про визнання права власності, у зв`язку з втратою правовстановлюючого документу, - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею - 57,7 квадратних метри, житловою площею - 32,5 квадратних метри.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням вимог п. 15.5 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 12.03.2021 року.

Суддя О.В. Довженко