РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

05.04.2021 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої-судді Марків Ю.С.

при секретарі Чапля В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за учасю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою до ОСОБА_2 , за учасю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що йому та третім особам належить на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 , згідно довідки з місця проживання в якій зареєстровані ОСОБА_1 та його колишня дружина ОСОБА_2 , шлюб з якою розірвано 29 грудня 2018 року. Вказує, що відповідачка не проживає в даній квартирі більше року, а саме з серпня 2019 року, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, осоистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться, добровільно знятися з реєстрації відмовляється. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачці не чинилось. Вважає відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з тривалою, понад один рік, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням вищевказаної квартири.

В судове засідання позивач не з`явився, проте подав заяву, в якій вказав, що позов підтримує в повному обсязі, просив проводити розгляд справи без його участі, проти заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подала, а тому на підставі ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Треті особи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, однак від таких надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позов підтримують в повному обсязі.

За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст. ст. 89, 263 ЦПК України, докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до реєстраційного посвідчення від 26.01.1998 року, виданого Львівським обласним дрежавним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на праві особистої власності на підставі договору міни квартир, посвідченого П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою від 12.12.1997 року за №5048 (а.с. 6).

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, видана ЛКП «Південне» від 29.01.2020 року № 547 встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с. 7).

Актом №60 від 30.01.2020 року встановлено, що ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована, але фактично не проживає. Даний факт засвідчено також сусідами, про що є відмітки в акті (а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 21.10.2016 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що складено відповідний актовий запис №681. Прізвище після укладення шлюбу - " ОСОБА_2 " (а.с. 9).

Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 29.12.2018 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що складено відповідний актовий запис №208. Після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоюється прівзище дружині - ОСОБА_2 (а.с. 10).

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Відповідно до ст. 41, 47 Конституції України право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб.

Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.

Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням власника. Так, згідно цієї норми закону член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач не проживає в квартирі позивача більше року, що підтверджено дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Отже, керуючись положеннями статей 391, 406 ЦК України, враховуючи, що квартира належить на праві приватної власності позивачу, а також те, що мають місце істотні обставини, які полягають у фактичному тривалому непроживанні відповідача у квартирі та створенні перешкод позивачу, як власнику житла у здійсненні нею права користування своїм майно, які позивач вимагає усунути, суд вважає вимоги позивача доведеними і обґрунтованими, такими, що грунтуються на положенні чинного законодавства, а тому приходить до висновку про необхідність їх задоволення.

Оскільки відповідач не проживає по місцю реєстрації в квартирі позивача більше року, то є законні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування цим житлом.

В даному випадку рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом, буде підставою для зняття відповідача з реєстрації місця проживання, оскільки відповідно до положень ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 263-265, 352 Цивільно-процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за учасю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Франківський районний суд м. Львова.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Третя особа: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя Марків Ю.С.