РІШЕННЯ

Іменем України

24.03.2021 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої судді Марків Ю.С.,

при секретарі Чапля В.С.,

з участю позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

та відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа П`ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа П`ята Львівська державна нотаріальна контора про розтлумачення змісту заповіту та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивує тим, що він проживав у житловому будинку АДРЕСА_1 , який зареєстрований в ОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» за №7664 від 19 травня 1965 року на праві приватної власності в цілому за ОСОБА_5 . 10 червня 2004 року його батько та мати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 склали заповіт на випадок своєї смерті, відповідно до яких половина вищевказаного будинку АДРЕСА_1 після їх смерті переходив йому (другий поверх), а його братові ОСОБА_3 - перший поверх, прибудинкову території будинку та технічні споруди було розділено порівну. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір. Вказує, що протягом життя батьків та після їх смерті проживав за вищевказаноюадресою, проводив ремонтні роботи всього будинку, в той час як його брат жодної участі в реконструкції та ремонті будинку не брав. За життя спадкодавців вищевказаний будинок був змінений шляхом реконструкції горища та добудови мансарди. З урахуванням зазначених обставин та уточнених вимог позивач просить визнати за ним право власності на наступні приміщення будинку АДРЕСА_1 , що позначені на технічному паспорті будинку від 27.02.2017 року: приміщення комірки під індексом ІІІ площею 8,5 кв.м., приміщення коридору під індексом 1-1 площею 19,1 кв.м., приміщення комірки під індексом 1-8 площею 1,2 кв.м., приміщення санвузла під індексом 1-11 площею 10 кв.м., приміщення кухні-їдальні під індексом 1-10 площею 45,7 кв.м., житлове приміщення під індексом 1-13 площею 11,5 кв.м., житлове приміщення під індексом 1-12 площею 15,5 кв.м. та згідно плану В-гараж, що розташований на прибудинковій території; приміщення коридору під індексом ІІ площею 6,3 кв.м., приміщення коридору під індексом 1-9 площею 3,1 кв.м., ворота, огорожі, замощення - залишити у спільному користуванні з ОСОБА_3 .

Разом з тим, від ОСОБА_3 до суду надійшла зустрічна позовна заява, в якій зазначено, що його батько та мати уклали заповіт, згідно якого заповіли будинок АДРЕСА_1 , прибудинкові території та земельну ділянку йому та його брату - ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір. Протягом останніх років життя його батьків здійснювалась реконструкція вищевказаного будинку, а саме реконструкція мансарди, перетворивши її на повноцінний другий поверх, добудова веранди із влаштуванням виходу на другий поверх, однак за життя батьків така реконструкція узаконеною не була, відтак являється самочинною. Після смерті батьків, вони звернулись до нотаріуса з метою оформлення спадщини, однак їм надано письмову відмову у зв`язку з різним трактуванням заповіту щодо розподілу житлового будинку. Просить визнати за ним право власності на наступні приміщення будинку, що позначені на технічному паспорті будинку від 27.02.2017 року: підвал під індексом І площею 13,0 кв.м., житлове приміщення під індексом 1-7 площею 14,5 кв.м., коридор під індексом 1-2 площею 9,6 кв.м., кухня під індексом 1-3 площею 7,8 кв.м., санвузол під індексом 1-4 площею 4,1 кв.м., житлове приміщення під індексом 1-6 площею 19,4 кв.м., житлове приміщення під індексом 1-5 площею 16,8 кв.м. та згідно плану Б,Г-хліви, що розташовані на прибудинковій території; приміщення коридору під індексом ІІ площею 6,3 кв.м., приміщення коридору під індексом 1-9 площею 3,1 кв.м., ворота, огорожі, замощення - залишити у спільному користуванні з ОСОБА_1 .

У судовому засіданні позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом та його представник підтримали як первісний позов (в редакції від 19.06.2018 року), так і зустрічний.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом та його представник в судовому засіданні як первісний позов, так і зустрічний підтримали.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

У відповідності до ч.1ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 , на балансі та утриманні жодного комунального підприємства міста Львова не перебуває.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15.10.2009р. по справі №2-9/09 встановлено наступне. Згідно правовстановлюючих документів власником житлового будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Земельна ділянка площею 600 кв.м. була виділена ОСОБА_5 під будівництво згідно рішення виконкому Червоноармійської районної ради депутатів трудящих №1112 від 03 грудня 1957 року та за договором із відділом Комунального господарства цієї ж ради від 11 березня 1958 року, а споруджений будинок офіційно прийнятий в експлуатацію - 30 березня 1965 року. Дані факти мали місце під час перебування померлого ОСОБА_5 у шлюбі із ОСОБА_6 укладеному 11 березня 1951

Як вбачається з копії заповіту від 10 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Хом`яком А.П., ОСОБА_5 заповів своїм синам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належний йому на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 та прибудинкові споруди, прибудинкову земельну ділянку площею 564 кв. м., реєстровий номер 1527.

З копії заповіту від 10 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Хом`яком А.П., вбачається що ОСОБА_6 заповіла своїм синам ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належний їй на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 та прибудинкові споруди, прибудинкову земельну ділянку площею 564 кв.м., реєстровий номер 1528.

Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи №3279 від 26.10.2005 року вартість капітального ремонту будинку по АДРЕСА_1 становить 315482,0 грн.

З довідки №523 від 07.12.2007 року, виданої Львівській обласній колегії адвокатів, станом на 14.04.1965 року будинок АДРЕСА_1 складався із чотирьох житлових кімнат та кухні, житлова площа якого складала 64,0 кв.м., загальна 119,7 кв.м.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19.03.2009р. по справі №2о-82/09 ОСОБА_6 , 1930р.н. визнано недієздатною.

Заочним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18 грудня 2009 року встановлено факт, що заповіт від 10 червня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Хом`яком А.П. за реєстром 1528 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від імені ОСОБА_6 , та нотаріального округу Хом`яком А.П. за реєстром 1527 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від імені ОСОБА_5 про розпорядження на випадок смерті майном, що належить на праві спільної сумісної власності подружжя, а саме будинком АДРЕСА_1 , прибудинковими спорудами та прибудинковою земельною ділянкою площею 564 кв.метри, є спільним заповітом подружжя з моменту посвідчення, тобто з 10 червня 2004 року.

Згідно довідки №3/16299 від 11.11.2015 року, виданої Обласним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» станом на 02.12.2015 року житловий будинок складається з п`яти житлових кімнат та двох кухонь, загальною площею 206,1 кв.м., житловою площею 77,7 кв.м. Загальна площа змінилася з 208,9 кв.м., на 206,1 кв.м. в результаті дорахування площі приміщень прибудови переобмірів та уточнення площ. Самовільно прибудовано прибудову літ. «А-1» з підвалом та мансардою. Без самовільного будівництва житловий будинок станом на 22.03.2016 року складався з чотирьох житлових кімнат та двох кухонь. Загальна площа складала 105,9 кв.м., житлова площа 62,5 кв.м., підвал 13,0 кв.м., загальна площа будинку з підвалом становить 118,9 кв.м. Станом на 02.12.2015 року без самовільного будівництва загальна площа вищевказаного будинку з підвалом становить 117,0 кв.м., житлова 62,5 кв.м. Загальна площа змінилася з 118,9 кв.м. на 117,0 кв.м. в результаті переобмірів та уточнення площ. На земельній ділянці знаходиться житловий будинок літ. «А-1», прибудова літ. «А-1», підвал «Пд», мансарда «Мн», сарай літ. «Б», гараж літ. «В», сарай літ. «Г», ворота №1, огорожі №2,3,4, замощення І.

Відповіддю П`ятої Львівської державній нотаріальної контори №3868/02-14 від 10.12.2015 року ОСОБА_3 роз`яснено право звернення до суду у зв`язку з наявністю спору між спадкоємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо тлумачення заповіту в частині житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження №02/11-17я від 17.11.2017 року квартира, яка влаштована за рахунок прибудови та реконструкції мансардного поверху житлового будинку по АДРЕСА_1 , відповідає будівельним, санітарним та протипожежним нормам.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 10.08.2018 року доручено ТзОВ "Технічне бюро "Фаєрмур" провести розрахунок та визначити розмір ідеальних часток між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 станом на останню дату обстеження на підставі технічного паспорту від 27.02.2017 року.

Відповідно до висновку про визначення реальних часток в будинку між співвласниками №1415 від 15.08.2018 року, ОСОБА_1 займає такі приміщення: ІІІ/8,5 (комірка); 1-1/19,1 (коридор); 1-8/1,2 (комірка); 1-10/45,7 (кухня-їдальня); 1-11/10,0 (санвузол); 1-12/15,5 (житлова); 1-13/11,5 (житлова) загальною площею 111,5 кв.м., що складає 7/10 ідеальну частку. ОСОБА_3 займає такі приміщення: І/13,0 (підвал); 1-2/9,6 (коридор); 1-3/7,8 (кухня); 1-4/4,1 (санвузол); 1-5/16,8 (житлова); 1-6/19,4 (житлова); 1-7/14,5 (житлова); загальною площею 85,2 кв.м. сарай літ. "Б", сарай літ. "Г", що складають 3/10 ідеальну частку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

За даними довідки №3/16299 від 11.11.2015 року будинок АДРЕСА_1 , станом на 02 грудня 2015 року житловий будинок складається з п`яти житлових кімнат та двох кухонь, загальною площею 206,1 кв. м.

З вищевказаної довідки вбачається, що за вищевказаною адресою самовільно побудовано прибудову літ. "А-1", з підвалом та мансардою, однак така прибудова не була узаконеною спадкодавцями за час життя, що не заперечується сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Частиною 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Матеріалами справи підтверджується, що спадкодавцями здійснено реконструкцію житлового будинку зі збільшенням його площі, в тому числі за рахунок прибудови приміщень без відповідної дозвільної документації.

Верховний Суд вказав, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 529/501/16-ц (провадження№ 61-11479св18), від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18) та від 11 листопада 2019 року у справі № 554/13971/15-ц (провадження № 61-10243св18).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 243/5477/15-ц (провадження № 61-46081св18).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Окрім цього, рішенням Франківського районного суду м.Львова від 23.11.2016 року позов ОСОБА_3 до Львівської міської ради, з участю третіх осіб: П`ята Львівська державна нотаріальна контора, Львівське комунальне підприємство «Вулецьке», ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно задоволено. Однак, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 13.07.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Франківського районного суду м.Львова від 23.11.2016 року - скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Львівської міської ради, з участю третіх осіб: П`ята Львівська державна нотаріальна контора, Львівське комунальне підприємство «Вулецьке», ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно відмовлено. Підставою скасування вказаного рішення було те, що питання тлумачення заповіту не вирішено.

Як вбачається з матеріалів даної справи, питання тлумачення заповіту не вирішено і надалі, оскільки позивач змінив позовні вимоги.

Дослідивши повно, всебічно і об`єктивно матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що в задоволенні як первісного, так і зустрічного позову слід відмовити.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 82, 89, 264, 265, 268, 274, 275, 279 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа П`ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання права власності - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у випадку відкладення складання повного рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Третя особа П`ята Львівська державна нотаріальна контора, адреса: м.Львів, вул. Генерала Чупринки, буд.69.

Повний текст рішення виготовлено 05.04.2021 року.

Суддя Марків Ю.С.