Справа № 643/4235/20
Провадження № 2/643/657/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Наумкіна О.О., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Крамаренко В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 (далі відповідач) на свою користь грошові кошти в розмірі 250000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що у лютому 2020 відповідач звернувся до позивача з проханням надати йому позику в розмірі 250000,00 грн., на що позивач погодився за умови повернення зазначеної суми до 07.03.2020. На вказаних вище умовах 27.02.2020 було укладено договір позики. На підтвердження передачі грошових коштів 27.02.2020 відповідач власноруч, в присутності свідка, написав розписку і отримав позику. Проте зобов`язання щодо повернення позики відповідач не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09.10.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. Пояснив, що станом на час розгляду даної справи позику йому не повернуто.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на факт отримання позики іншою особою, а саме ОСОБА_3 .

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Згідно розписки від 27.02.2020, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у повному обсязі грошові кошти в розмірі 250000,00 грн., які зобов`язався повернути до 07.03.2020.

За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 1 с. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, між сторонами у встановленій законодавством формі було укладено договір позики, за яким грошові кошти було передано відповідачу. Виниклі між сторонами правовідносини регулюються відповідними положеннями цивільного законодавства щодо договорів позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Закінчення строку договору відповідно до частини 4 статті 631 ЦК України не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Оцінюючи доводи та аргументи сторін і їх представників, висловлені під час розгляду даної справи, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену зокрема в рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», відповідно до якої хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

В ході розгляду справи судом було пред`явлено відповідачу для огляду розписку від 27.02.2020, після чого відповідач підтвердив, що дійсно добровільно власноруч склав вказаний документ.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Враховуючи визнання відповідачем факту складання вказаної вище розписки, суд вважає доведеним, що розписку було оформлено відповідачем.

За таких обставин суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 250000,00 грн.

Доводи та аргументи відповідача і його представника, які вони висловлювали в обґрунтування заперечень проти позову, суд не може визнати обґрунтованими та відхиляє з наступних підстав.

Відповідач в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що з позивачем про отримання позики домовлявся ОСОБА_3 , який познайомив відповідача з позивачем. В подальшому саме ОСОБА_3 отримав від позивача в присутності відповідача позику, перерахував грошові кошти та спільно з відповідачем поклав вказані грошові кошти в банківську ячейку, що була відкрита на ім`я відповідача, який уклав відповідний договір з банком. Оренду банківської ячейки оплатив ОСОБА_3 . В подальшому, коли відповідач забрав вказані грошові кошти з банківської ячейки та привіз додому, з`ясувалось, що всі купюри були сувенірними, за винятком 5 купюр номіналом 500 грн.

Позивач в судовому засіданні заперечував вказані пояснення відповідача, зазначивши, що грошові кошти в розмірі 250000,00 грн. передавав саме відповідачу та домовленість про укладення договору позики була досягнута саме з відповідачем, а не з ОСОБА_3 . Також позивачем було зазначено, що дійсно після того, як він передав грошові кошти відповідачу, вказані грошові кошти перераховував ОСОБА_3 , оскільки відповідач був зайнятий написанням розписки. Позивач не заперечував, коли відповідач вирішив передати кошти ОСОБА_3 для того, щоб останній їх перерахував, оскільки вказані кошти вже були власністю відповідача і останній самостійно вирішував їх подальшу долю.

Відповідач в судовому засіданні також зазначив, що не заперечував, щоб грошові кошти перерахував ОСОБА_3 , оскільки він був зайнятий написанням розписки.

Судом було уточнено у відповідача, чи звертався останній з будь-якими заявами до правоохоронних органів після того, як за його доводами виявив, що всі отримані грошові кошти були сувенірними, за винятком 5 купюр.

На вказане запитання відповідач пояснив, що до правоохоронних органів не звертався.

Також судом було уточнено у відповідача, навіщо він, будучи дорослою дієздатною людиною з певним життєвим досвідом, написав розписку про отримання позики та прийняв на себе зобов`язання повернути грошові кошти в розмірі 250000,00 грн., якщо за його доводами вказані грошові кошти у позику фактично отримав ОСОБА_3 .

На вказане запитання суду відповідач пояснив, що зробив це, оскільки довіряв ОСОБА_3 як потенційному діловому партнеру та, можливо, останньому було незручно оформлювати позику на себе.

Суд оцінює вказані вище пояснення відповідача критично, оскільки вони спростовуються поясненнями позивача, а також даними розписки, згідно якої позика була отримана саме відповідачем.

Крім того, відповідно до ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, зі змісту абзацу другого частини першої ст. 218 ЦК не може доводитись свідченнями свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину, для якого законом встановлено письмову форму.

Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року, виходячи із змісту ст. 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої ст. 218 ЦК, не може стверджуватись показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Враховуючи наведене вище та розмір позики, виходячи з якого даний правочин повинен бути вчинений в письмовій формі, суд приходить до висновку, що умови договору позики, зафіксовані в розписці, не можуть спростовуватись такими доказами, як показання учасників процесу.

Крім того, суд враховує, що виходячи з положень ст. 76, 90, 92 ЦПК України, пояснення сторін, надані не за процедурою свідка, не можуть вважатись процесуальним джерелом доказів у справі. Враховуючи наведене, усні пояснення відповідача, надані суду, не можуть вважатись доказом в даній цивільній справі.

За таких обставин суд, розглядаючи цивільну справу на підставі наданих сторонами доказів, приходить до висновку, що відповідачем всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не доведений факт отримання позики не ним, а ОСОБА_3 , та, відповідно, не спростовано надані позивачем докази (розписку), згідно якої позивальником за договором позики був саме відповідач.

За таких обставин суд відхиляє аргументи відповідача та задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати по сплаті судового збору в розмірі 2500 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти у сумі 250000,00 грн. (двісті п`ятдесят тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , понесені останнім судові витрати в розмірі 2500,00грн. (дві тисячі п`ятсот гривень).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.А. Крівцов