Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5843/20
Номер провадження2/711/770/21
30 березня 2021 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого-судді Демчика Р.В.
при секретарі Бузун Л.В.,
за участі позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору удаваним-,
ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Батюк О.О., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, вказуючи, що в липні 2020 року за порадою свого знайомого - ОСОБА_4 , на інтернет-платформі онлайн-оголошень ОLХ за електронною адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 вона ознайомилась з оголошенням про продаж частини цегляного будинку по АДРЕСА_1 за суму еквівалентну 12 000 дол. США. Згідно вказаного оголошення, продавалась частина будинку площею 34 кв. м. в АДРЕСА_2 , яка може використовуватися під житло як 2-х кімнатна квартира на землі із закритим двором, земельною ділянкою і гаражем.
Оскільки у неї відсутнє своє житло, то вона підшукувала недорогу квартиру, або частину будинку. Зателефонувавши за вказаними у оголошенні номерами телефонів, вона довідалась, що частина будинку із двома земельними ділянками, на яких розташована частина будинку, що вказана у оголошенні, продається за посередництвом ріелтора - ФОП ОСОБА_5 .
ОСОБА_3 погодилась зменшити ціну продажу до суми, еквівалентній 10 000 доларам США, за домовленістю сторін - 270 000 грн., однак повідомила, що гроші їй потрібно терміново, та вона не бажає узгоджувати продаж частини будинку із сусідами (співвласниками) по будинку, бо знаходиться з ними в поганих відносинах, ніхто з них до нотаріуса засвідчити свою згоду на продаж не прийде, у зв`язку із зменшенням ціни, направляти повідомлення та чекати місяць відсутності повідомлення від співвласників вона не хоче, та разом із ріелтором запропонувала укласти договір дарування, щоб не надавати нотаріусу докази направлення співвласникам будинку повідомлення про продаж своєї частини за місяць до укладання договору, та не приводити їх до нотаріуса для подання заяв про згоду на укладання договору купівлі-продажу з позивачкою.
Бажаючи придбати житло вона вимушена була погодитися на пропозицію продавця щодо оформлення договору купівлі продажу нерухомості договором дарування.
Оскільки ОСОБА_3 вимагала завдаток для підтвердження серйозності намірів покупця придбати частину будинку, то за посередництвом ріелтора, сторони уклали попередній договір, підтверджений завдатком від 18 липня 2020 року, згідно якого «Продавець» та «Покупець» прийшли до згоди про наступне: «Продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати шляхом продажу у власність Покупця житлове приміщення - частина будинку (в подальшому «Об`єкт»), про що буде укладений нотаріально посвідчений Договір дарування, а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити об`єкт разом з укладанням Основного Договору» (п. 1.1. договору).
Характеристика Об`єкта: частина будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.2 договору).
Згідно п. 1.5, вказаного договору, сторони погодили купівлю-продаж даного Об`єкта за ціною 274 000 грн., що є еквівалентом 10 000 (десяти тисяч) доларів США, згідно з курсом 1 долар США = 27,4 станом на 18 липня 2020 року.
У п. 1.7. договору сторони погодили порядок розрахунків за нерухоме майно:
1.7.1. на момент укладання цього Договору Покупець на підтвердження своїх зобов`язань та на забезпечення їх виконання з метою реалізації своїх намірів, щодо купівлі Об`єкта та своєї платоспроможності сплачує на користь Продавця 27 400 грн., що є еквівалентом 1 000 доларів США. Сторони погодили, що ця сума коштів є завдатком, та передається в рахунок належних за договором платежів, та в момент підписання Основого договору буде зарахована до ціни Об`єкта.
1.7.2. Решту суми коштів Покупець сплачує на користь Продавця в день підписання Основого договору.
Згідно п. 1.8. Продавець передає на зберігання суму коштів, що отримав від покупця згідно п. 1.7.1. цього Договору, ФОП ОСОБА_5 .
Вказаний пункт містить розписку ріелтора у отриманні вказаних коштів: «Я, ОСОБА_5 , згідно п. 1.8 приймаю на зберігання від Продавця кошти в розмірі вказаному у п. 1.7.1., що засвідчую своїм підписом та печаткою підприємства.
Розписка засвідчена підписом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 та її печаткою.
23 липня 2020 року за порадою нотаріуса, для спрощення державної реєстрації права власності на частину будинку та дві земельні ділянки, сторони вирішили укласти три договори про відчуження: один - частини будинку, та два - окремо по кожній ділянці.
За планом земельної ділянки розташований житловий будинок з прибудовами і напівпідвалом та вбудованими нежилими приміщеннями, зазначений за планом земельної ділянки Б-1, н/пд, б-1, б-2, б-3,б-4, б-5, б-6, житловою площею - 245,7 кв. м. загальною площею - 349,7 кв. м. Крім будинку, на земельній ділянці розміщені господарські будівлі та споруди: сарай - В, огорожа - № 1,2,3.
Згідно Звіту про проведення незалежної оцінки, складеного суб`єктом оціночної діяльності - ПП «ТОВА» 22.04.2020 року, вартість майна, що відчужується за цим договором складає 208 900 грн. 00 коп. (п. 1.3. договору).
Однак, оскільки сторони, укладаючи договори дарування, мали на меті приховати фактичне укладання договорів купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, вона до підписання вказаних договорів сплатила вищевказані 274 000 грн. з врахуванням раніше сплачених 27 400 грн., тобто обумовлену сторонами суму еквівалентну 10 000 доларів США, ОСОБА_3 , про що та надала їй розписку, в якій зазначила, що отримала від ОСОБА_1 за дві земельні ділянки та частину будинку по АДРЕСА_1 суму рівну 10 000 доларам США в гривнях.
Однак, разом з тим вказані вище договори є удаваними, такими, що приховують дійсний правочин, який сторони мали на меті укласти та уклали - договір купівлі-продажу вказаної частини будинку з вказаними земельними ділянками.
З врахуванням вищевикладеного, вказані договори дарування порушують інтереси та права ОСОБА_1 , оскільки мають наслідком сплату податку на дохід, який позивач фактично не отримувала, оскільки правочини були платними за ціною вище проведеної незалежної оцінки, та створюють ризики притягнення її до адміністративної відповідальності за корупційне діяння, яке вона фактично не здійснювала.
Отже, договори дарування частини дубинку та земельних ділянок не є безоплатними, а отже не є договорами дарування.
З огляду на викладене вище, позивач просила суд:
- визнати удаваним договір дарування договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23 липня 2020 року за р. № 1916, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з метою приховування насправді договору купівлі-продажу 3/100 частики будинку АДРЕСА_1 ;
- визнати, що 23 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було фактично укладено договір купівлі-продажу 3/100 частики будинку АДРЕСА_1 ;
Ухвалою суду від 11 вересня 2020 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено підготовчий розгляд у даній справі.
Ухвалою суду від 11 січня 2021 року підготовчий розгляд у даній справі закритий.
В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та додані до неї докази.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, причину неявки суду не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, судом вирішено проводити розгляд справи в заочному порядку, за відсутності належним чином повідомленого відповідача.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)).
Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.
Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Лише за відсутності належних обґрунтувань відповідачів (дарувальника та обдаровуваного) щодо дійсного наміру укладення саме договору дарування можна дійти висновку про те, що позивач не обґрунтував удаваності правочину.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, заявник має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
18 липня 2020 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір, підтверджений завдатком (а.с. 23-25).
З даного договору вбачається, що ОСОБА_3 (за текстом договору - Продавець) та ОСОБА_1 (за текстом договору - Покупець), прийшли до згоди про наступне: «Продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати шляхом продажу у власність Покупця житлове приміщення - частина будинку (в подальшому «Об`єкт»), про що буде укладений нотаріально посвідчений Договір дарування (в подальшому - «Основний договір»), а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити об`єкт разом з укладанням Основного Договору» (п. 1.1. договору).
При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.
Оскільки для основного договору передбачена нотаріальна форма, попередній договір повинен також бути нотаріально посвідченим, чого зроблено не було.
Характеристика Об`єкта: частина будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.2 договору).
Згідно п. 1.5, вказаного договору, сторони погодили купівлю-продаж даного Об`єкта за ціною 274 000 грн., що є еквівалентом 10 000 (десяти тисяч) доларів США, згідно з курсом 1 долар США = 27,4 станом на 18 липня 2020 року.
Сторони дійшли згоди, що ціна Об`єкта, що вказана у п. 1.5 цього Договору, змінюватись не може (п. 1.6 договору).
У п. 1.7. договору сторони погодили порядок розрахунків за нерухоме майно:
1.7.1. на момент укладання цього Договору Покупець на підтвердження своїх зобов`язань та на забезпечення їх виконання з метою реалізації своїх намірів, щодо купівлі Об`єкта та своєї платоспроможності сплачує на користь Продавця 27 400 грн., що є еквівалентом 1 000 доларів США. Сторони погодили, що ця сума коштів є завдатком, та передається в рахунок належних за договором платежів, та в момент підписання Основого договору буде зарахована до ціни Об`єкта.
1.7.2. Решту суми коштів Покупець сплачує на користь Продавця в день підписання Основого договору.
Згідно п. 1.8. Продавець передає на зберігання суму коштів, що отримав від покупця згідно п. 1.7.1. цього Договору, ФОП ОСОБА_5 .
Вказаний пункт містить розписку ріелтора у отриманні вказаних коштів: «Я, ОСОБА_5 , згідно п. 1.8 приймаю на зберігання від Продавця кошти в розмірі вказаному у п. 1.7.1., що засвідчую своїм підписом та печаткою підприємства.
Розписка засвідчена підписом ФОП ОСОБА_5 та її печаткою.
23 липня 2020 року між ОСОБА_3 , як дарувальницею, та ОСОБА_1 , як обдарованою, було укладено договір дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23 липня 2020 року за реєстраційним № 1916 (а.с. 26-27).
У вступній частині договору зазначено, що сторони договору попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ячній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, уклали цей договір.
За планом земельної ділянки розташований житловий будинок з прибудовами і напівпідвалом та вбудованими нежилими приміщеннями, зазначений за планом земельної ділянки Б-1, н/пд, б-1, б-2, б-3,б-4, б-5, б-6, житловою площею - 245,7 кв. м. загальною площею - 349,7 кв. м. Крім будинку, на земельній ділянці розміщені господарські будівлі та споруди: сарай - В, огорожа - № 1,2,3.
Згідно п. 1.3. договору сторони оцінюють цей дар в сумі 208 900 грн. 00 коп.
Згідно п. 2.3 договору «Дарувальник» та «Обдарована» стверджують, що однаково розуміють значення, умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину.
Крім того, згідно п. 2.6 договору, сторони розуміють, що за своєю природою дарування є безоплатним, а тому «Дарувальниця» не має права вимагати від «Обдарованої» вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 217565569 від 23.07.2020, право власності на вказаний житловий будинок з прибудовами і напівпідвалом та вбудованими нежитловими приміщеннями зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, серія та номер: 1916, виданий 23.07.2020 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. (а.с. 28).
Також, 23 липня 2020 року між ОСОБА_3 , як дарувальницею, та ОСОБА_1 , як обдарованою, було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23 липня 2020 року за реєстраційним № 1919 (а.с. 29-30).
У вступній частині договору зазначено, що сторони договору попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ячній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, уклали цей договір.
Згідно п. 1.2. договору, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).
Згідно п. 1.7. договору сторони оцінюють цей дар в сумі 10 080 грн. 00 коп..
Слід звернути увагу, що відповідно до п. 3.2 договору «Дарувальник» та «Обдарована» у присутності нотаріуса стверджують один одному, що:
- вони розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки;
- договір, що укладається, спрямований на реальне настання обумовлених у ньому правових наслідків;
- їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі;
- договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені в праві укладати правочини.
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 217566315 від 23.07.2020, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, серія та номер: 1919, виданий 23.07.2020 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. (а.с. 31).
В той же день, 23 липня 2020 року між ОСОБА_3 , як дарувальницею, та ОСОБА_1 , як обдарованою, було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. 23 липня 2020 року за реєстраційним № 1922 (а.с. 32-33).
У вступній частині договору зазначено, що сторони договору попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ячній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, уклали цей договір.
Згідно п. 1.2. договору, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).
Згідно п. 1.7 договору сторони оцінюють цей дар в сумі 12 020 грн. 00 коп..
Крім того, як вбачається із змісту п. 3.2 договору «Дарувальник» та «Обдарована» у присутності нотаріуса стверджують один одному, що:
- вони розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки;
- договір, що укладається, спрямований на реальне настання обумовлених у ньому правових наслідків;
- їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі;
- договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; вони не обмежені в праві укладати правочини.
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 217566847 від 23.07.2020, право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, серія та номер: 1922, виданий 23.07.2020 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Ткаченко І.П. (а.с. 34).
Однак, позивач стверджує, що сторони, укладаючи вище вказані договори дарування, мали на меті приховати фактичне укладання договорів купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, ОСОБА_1 до підписання вказаних договорів сплатила 274 000 грн. з врахуванням раніше сплачених 27 400 грн., тобто обумовлену сторонами суму еквівалентну 10 000 доларів США, ОСОБА_3 , про що та надала їй розписку, в якій зазначила, що отримала від ОСОБА_1 за дві земельні ділянки та частину будинку по АДРЕСА_1 суму рівну 10 000 доларам США в гривнях (а.с. 35).
Окремо слід звернути увагу на те, що позивачем не надано суду оригінал вказаної розписки, а відповідач в судове засідання не з`явилась та не підтвердила суду вказані обставини.
Як вбачається з пояснень представника позивача ОСОБА_2 , що підставою звернення до суду є складання відносно позивачки процесуальних документів про корупційну діяльність, оскільки позивачка працює чиновником, в даний час з`явилися правові наслідки договору дарування.
Судом встановлено, що на час вчинення правочинів, які позивач просить визнати удаваними, остання, як депутат Черкаської міської ради, відповідно до ст. 3 ЗУ «Про запобігання корупції» є суб`єктом на який поширюється дія цього Закону.
Відповідно до ч.1, 2 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник)передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно(дарунок) у власність. Договір ,що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування.
Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до положень ст. 235 ЦК України, а саме, - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Вирішуючи, відповідно до свого внутрішнього переконання, питання про достатність доказів наданих позивачем для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд приходить до висновку, що надані сторонами докази не є достовірними та достатніми для підтвердження факту удаваності договорів дарування від 23.07.2020 року.
При цьому суд враховує наявність істотних суперечностей в доказах наданих сторонами.
Разом з тим, в судове засідання на неодноразові виклики відповідач ОСОБА_3 не з`явилася та не надавала пояснення з приводу написання розписки, що викликають в суду обґрунтований сумнів у її достовірності.
Доводи сторони позивача про те, що укладаючи договори дарування вони таким чином хотіли уникнути процедури повідомлення інших співвласників житлового будинку про намір ОСОБА_3 здійснити продаж належної їй частки майна у спільній частковій власності, що визначений ст. 362ЦК України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд сприймає їх критично.
Крім того, суд відхиляє доводи представника позивача про те, що відповідач не могла подарувати майно ОСОБА_1 , оскільки вони на момент укладання договорів дарування не були знайомими та не є родичами.
Крім того, суд критично сприймає покази свідка ОСОБА_4 , який в судовому засіданні пояснив, що в травні місяці до нього звернулася ОСОБА_1 з проханням підшукати житлове нерухоме майно задля його подальшої купівлі. На інтернет-сайті OLX, останній побачив оголошення про продаж 3/100 часток житлового будинку з надвірними спорудами та земельними ділянка, про що в подальшому повідомив ОСОБА_1 , яка виявила намір придбати у власність вказане житло. Також свідок зазначив, що був присутнім при укладанні між сторонами попереднього договору та передачі завдатку. Однак, при укладанні між сторонами договорів дарування у нотаріуса він присутнім не був.
Окремо слід зазначити, що свідок вказав, що був присутнім при переданні коштів ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_3 . Проте, він не зазначив, в якій сумі були передані ці кошти та з якою метою.
Також слід звернути увагу, що із змісту вказаної розписки не вбачається, що вона була складена у присутності будь-яких осіб, які б могли засвідчити отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_1 .
Отже, 23.07.2020 була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно набуте за договорами дарування. Вказана державна реєстрація неможлива без волевиявлення власника, а отже ОСОБА_1 бажала та реалізовувала свої правомочності власника відносно майна набутого за договорами дарування від 23.07.2020року.
Крім того, слід зауважити, що попередній договір, підтверджений завдатком був укладений між сторонами 18 липня 2020 року, а спірні договори дарування між сторонами були укладені 23 липня 2020 року. Тобто, позивач протягом п`яти днів мала можливість визначитися із своєю волею щодо вчинення правочину (укладання договору дарування), тим паче, що у попередньому договорі (п. 1.1) сторони усвідомлювали, що ними буде в подальшому укладено саме договір дарування, а не будь-який інший правочин.
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину удаваним, оскільки позивачем достовірними та достатніми доказами не доведено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування від 23.07.2020року та те що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором дарування.
Загальними засадами цивільного законодавства є у тому числі справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).
Уклавши та посвідчивши у нотаріуса спірні договори дарування, зареєструвавши у державного реєстратора право власності на набуте нерухоме майно, позивач мала б усвідомлювати, що тим самим створила ситуацію правової визначеності не тільки для себе, а й для держави та інших фізичних і юридичних осіб, які законно вважали, що власником 3/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами та земельних ділянок, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є саме ОСОБА_1 ..
Такі дії позивача суд не може вважати добросовісними.
Щодо розподілу судових витрат, то слід зазначити, що позивачка є інвалідом 2 групи, яка відповідно до п.9 ч.1ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати, що складаються з судового збору, суд вважає за необхідне віднести на рахунок держави.
Керуючись ст, ст. 3,6,11,12, 15-16, 202,203,235 ,655,717 ЦК України, ст. 2, 3, 12, 13, 76-83, 89,141, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) про визнання договору удаваним відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий: Р.В.Демчик.

Повне судове рішення складено 09.04.2021 року.

Головуючий: Р. В. Демчик