УХВАЛА

про залишення позовної заяви без розгляду

13 квітня 2021 року м. Мукачево Справа № 303/1492/21 2/303/846/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Чинадіївської селищної ради

зацікавлені особи: (1) ОСОБА_2 ;

(2) ОСОБА_3

про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

23 лютого 2021 ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 26 лютого 2021 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання.

Аналіз матеріалів цивільної справи свідчить про те, що позивач в підготовчі судові засідання призначені на 25 березня 2021 року та на 13 квітня 2021 року без поважних причин не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки про доставку смс-повідомлень.

При цьому, позивач не повідомила суд про поважність причини їх неявки у підготовче судове засідання, призначене на 25.03.2021 та на 13.04.2021. Також і клопотань про проведення підготовчого судового засідання у їх відсутності суду не надано.

По відношенню до ситуації, яка склалася по справі суд зазначає, що відповідно до приписів пункту 2 частини другої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

В свою чергу частиною п`ятою статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Аналіз зазначених норм вказує на те, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року по справі №310/12817/13 (провадження №61-36375св18).

У даному випадку, позивач, будучи належним чином повідомленою про дату судового засідання, до суду повторно не з`явилася та заяв про розгляд спарив за її відсутності не подала.

Така позиція суду співпадає із необхідністю дотримання судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

За таких обставин справи, суд позбавлений можливості об`єктивно вирішити переданий на його розгляд спір у передбачений цивільним процесуальним законом строк, без з`ясування позиції позивача відносно поданого нею позову.

Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Саме в контексті забезпечення виконання завдання цивільного судочинства нормами процесуального закону передбачений правовий механізм запобігання учасниками справи зловживання процесуальними правами. Такі дії учасників процесу можна назвати недобросовісними, або сутяжницькими.

Міжнародна судова практика свідчить про те, що суди мають бути активними в питанні запобігання зловживанню процесуальними правами. Відповідно до принципу 2 Рекомендацій № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо принципів цивільного судочинства, спрямованих на вдосконалення функціонування правосуддя, ухвалених

Комітетом Міністрів Ради Європи на 367 засіданні заступників міністрів 28 лютого 1984 року, коли в ході судового провадження сторона поводиться недобросовісно і явно зловживає процедурою з очевидною метою затягти провадження, суд має бути наділений повноваженнями або невідкладно винести рішення по суті справи.

У своїх рішеннях, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував про роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі "Шульга проти України", пункт 28, № 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі "Мусієнко проти України", пункт 24, № 26976/06, від 20.01.2011).

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року (заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України») національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з тим за частиною першою статті 44 Цивільного процесуального кодексу України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Крім того, таке положення закону співпадає із необхідністю дотримання судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Вищевказані дії позивача розцінюються судом як зловживання своїми процесуальними правами та обов`язками, що, в свою чергу, перешкоджає суду розглянути справу у визначені законом строки.

Нормативними приписами частини третьої ст. 189 Цивільного процесуального кодексу України регламентовано, що підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти форму умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних з наслідками, до яких вони можуть призвести; використанні наданих прав всупереч їхньому призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження; перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ; необґрунтованому перевантаженні роботи суду.

По відношенню до ситуації, яка склалася по справі суд зазначає, що дії позивача у цивільному процесі мають бути спрямовані на досягнення своєї цілі, тобто вирішення вимог за предметом позову, а не затягування розгляду справи з метою забезпечення її перебування у суді без вирішення спору по суті.

Протягом більш як тривалого перебування справи у суді на стадії підготовчого провадження позивач мала об`єктну можливість визначитися зі своєю позиції відносно поданого нею позову, як особисто так і через свого представника та практично забезпечити реалізацію свого бажання щодо підготовки справи до розгляду заявлених нею вимог.

Вищевказані дії (бездіяльність) позивача зумовлюють фактичну наявність ситуації, коли процедура розгляду спору є невиправданою та неефективною, адже не забезпечується реалізація завдань цивільного судочинства, тому що особа звертається до суду з метою, відмінною від захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до п. 3 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням вищенаведеного, заяву слід залишити без розгляду на підставі п. 3 частини першої ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України.

Суд звертає увагу позивача на приписи частини другої ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України, якою передбачено, що особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 257, 260 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву залишити без розгляду.

2. Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя В.В. Кость