Провадження № 2/638/2255/21
РІШЕННЯ

іменем України

09.04.2021 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді - Штих Т.В.,

за участі секретаря - Овчаренко К.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Сьому Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування за законом, -

встановив:

Позивач 21 вересня 2020 року звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_2 третя особа Сьому Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді права власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 . Іншими співвласниками є ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ОСОБА_3 була тіткою позивача, так як мати позивача та ОСОБА_3 були рідними сестрами. Тому позивач вважає, що вона як племінниця є спадкоємицею після померлої ОСОБА_3 .

На вказану позовну заяву відзиви не надходили.

До участі у справі не долучено Харківську міську раду, ОСОБА_4 , як співвласника вказаної квартири.

Представник позивача з`явився у судове засідання та підтримав позицію позивача, викладену у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, надала заяву, де зазначила, що позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Просила справу розглядати за її відсутності.

Від третьої особи надійшла заява, де вона просила суд розглянути справу за її відсутності.

У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З`ясувавши дані у справі, дослідивши докази, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Суд, дослідивши доводи сторін, надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 червня 1995 року № НОМЕР_1 квартира за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про народження батьками позивача - є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Судом досліджено свідоцтво про смерть ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Батьками відповідачки також є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Тобто сторони у справі є рідними сестрами.

Відповідно до довідки від 25 березня 2016 року ОСОБА_3 до 03 листопада 2003 року постійно проживала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 . Крім того за казаною адресою зареєстровані ОСОБА_2 .. ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 .

Спадкова справа після померлої ОСОБА_3 відкрита ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01 березня 2017 року № 610/ОА14 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні спадщини в зв`язку з на момент смерті діяв ЦК від 18 липня 1963 року, яким не було передбачено можливості спадкування племінницею, так як існувало дві черги спадкоємців, куди племінники не входили.

Проте суд, з урахуванням позиції ВСУ вважає, що необхідно застосовувати законодавство, яке діяло на момент відкриття спадщини, а саме на момент смерті дійсно діяв ЦК 1963 року, проте спадщина відкрилась після 01 січня 2004 року, коли вже діяв ЦК 2004 року, що зазначено у Постанові Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року.

З вказаних обставин вбачається, що між сторонами склались правовідносини щодо спадкування, а тому суд застосовує до них наступні норми права.

Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Ч.1 ст. 1262 ЦК України передбачено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно ч.3 ст. 1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові ( сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з ч. 1 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

З`ясувавши фактичні обставини, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог і заперечень, перевіривши їх доказами та застосувавши до них вищенаведені норми матеріального права, суд дійшов висновку, що право позивача на спадкування після смерті її тітки відповідачем ОСОБА_2 не порушене, відповідачем ХМР до участі у справі не долучено, інші співвласники квартири до участі у справі не долучені, тобто фактично відсутній спір щодо права позивачки, а тому при таких обставинах, у позові необхідно відмовити повністю. Окремо суд зазначає, що не зрозуміло з чого виходила позивачка визначаючи собі розмір спадкового майна післ померлої ОСОБА_3 .

Такого висновку суд дійшов у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що позивач не надала доказів, які б підтверджували обставини, про які вона зазначає у позові.

В абз. 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За змістом вказаних роз`яснень вбачається, що позивач повинна звернутись до нотаріуса для оформлення спадщини і лише у випадку відмови нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії - звертатись до суду. Натомість в обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що вона звернулась до нотаріуса, однак останній відмовився вчинити нотаріальні дії, оскільки вважав, що на час відкриття спадщини діяли норми ЦК України 1963 року.

Крім того, суд вважає, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права.

Щодо вимоги про визнання права власності, то всупереч ст. 392 ЦК України, позивач не навела жодного доводу в обґрунтування цієї вимоги і не довела, що вона є власником вказаного майна і що її право оспорюється, не визнається іншою особою, або вона втратила документ, який засвідчує її право власності. Також, як вже зазначав суд, позивач не зверталась до нотаріуса в належний спосіб з наданням всіх необхідних документів, з приводу оформлення права власності на вказане майно, а тому звернення до суду з цієї позовною вимогою є передчасним.

Таким чином, позивач не довела обставини, на які вона посилається в обґрунтування свого позову, не довела, що у неї існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, обрала невірний спосіб захисту, неправильно визначила коло учасників у справі, а тому в позові необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд відмовляє в позові повністю, то сплачений позивачем судовий збір покладається на позивача і їй не відшкодовується.

Керуючись ст. 258.259,263,264 ЦПК України,-

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Сьому Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності у порядку спадкування за законом - залишити без задоволення.

Судові витрати вважати сплаченими позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Повний текст документу виготовлено 14 квітня 2021 року.

Суддя: Штих Т.В.