ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2927/21 Справа № 206/4081/20 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справиапеляційні скарги

ОСОБА_1 ,

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року та додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (т. 1 а.с. 1-4), в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 28.04.2014 року у розмірі 104 635,09 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 28 квітня 2014 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов`язання за даним договором. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов`язки системно не виконувала, у зв`язку з чим станом на 14 липня 2020 року утворилась заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, у зв`язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 квітня 2014 року у розмірі 66 005,75 грн., а також судовий збір у розмірі 1325,94 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (т. 2 а.с. 89-97).

Додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року спільну заяву відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Іваха Євгенія Вікторовича про розподіл судових витрат у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмір 4 504,24 грн.

В іншій частині судові витрати на правничу допомогу адвоката покладено на відповідача ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 128-129).

Не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволення позову та в цій частині ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити, в іншій частині рішення суду залишити без змін, додаткове рішення суду скасувати частково та в частині відмови задовольнити заяву, стягнути судові витрати за апеляційний розгляд справи, а також, визнати докази недостовірними, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 144-162).

АТ КБ "Приватбанк" своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалось.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року та додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Рішення суду оскаржується лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, а тому в іншій частині рішення суду колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Проте, згідно ч. ч. 4, 5 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зазначена правова позиція міститься і в постановах Верховного суду України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року та від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до умов кредитного договору та вимог частини другої статті 1050, частини другої статті 1054 ЦК України, у разі порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини кредиту позивач, як позикодавець, має право вимагати дострокового повернення частини суми кредиту, що залишилася, а також сплати належних процентів.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Судом встановлено на підставі зібраних у справі доказів, що позивачем на підтвердження факту укладення з відповідачем кредитного договору та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору надано до суду завірену анкету-заяву відповідачки від 28.04.2014 року, з якої слідує, що відповідачка погодилася з тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг. При цьому в заяві відсутні відомості про отримання відповідачкою кредитної картки, її номеру, розміру кредитного ліміту (т. 1 а.с. 38).

Таким чином, колегія суддів позбавлена можливості встановити, які саме правовідносини виникли між сторонами.

Звертаючись з позовом позивач зазначає, що відповідач для користування кредитним картковим рахунком отримала кредитну картку. Однак, матеріали справи не містять будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження цього.

На підтвердження факту отримання відповідачем кредитної картки позивачем було надано довідку про отримання кредитних карток (т. 1 а.с. 18) в якій зазначено дату відкриття рахунку № НОМЕР_1 01 липня 2012 року, однак, анкета-заява, що є предметом розгляду у вказаній справі, була підписана відповідачем 28 квітня 2014 року. Матеріали справи не містять анкети-заяви підписаної відповідачем 01 липня 2012 року.

Також, згідно вказаної довідки відповідачем ніби то було отримано кредитну картку № НОМЕР_2 , дата відкриття вказаного рахунку 28.04.2014 року. Проте, анкета-заява, яка є предметом розгляду у вказаній справі та яка підписана відповідачем не містить відомостей про отримання позичальником картки № НОМЕР_2 .

Таким чином, вказана довідка суперечить іншим доказам наданим позивачем та його поясненням викладеним в позові.

Крім того, у вказаній довідці відсутня будь-яка інформація відносно особистих даних позичальника, за якими суд може встановити, що саме ОСОБА_1 та саме за договором, який є предметом розгляду у вказаній справі отримала вказані в довідці картки, тоді як в анкеті-заяві взагалі відсутні будь-які відомості щодо отримання відповідачем кредитної картки, тобто надана банком довідка не підтверджує отримання позичальником кредитної картки за договором, що є предметом розгляду даної справи.

Між тим, вказана довідки підписана невідомою особою без зазначення її посади та прізвища, ім`я, по-батькові, а тому колегія суддів не може вважати вказану довідку належним, допустимим та достатнім доказом у відповідності до норм чинного процесуального законодавства.

Звертаючись з позовом позивач зазначає, що відповідач отримала кредитну картку зі встановленим кредитним лімітом, який у подальшому було збільшено до 25 000 грн.

Однак, в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг "Приватбанку" відсутній розмір встановленого кредитного ліміту, належних доказів того, що відповідачем було отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому збільшувався позивачем не надано, тому нарахування відповідачу заборгованості за кредитним договором, виходячи з суми кредиту 25 000 грн. є необґрунтованим.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження встановлення даного кредитного ліміту, окрім викладених пояснень Банку в позові.

Також, позивачем не надано будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів того, що відповідач користувалась кредитним лімітом у вказаному вище розмірі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач у своєму позові зазначає, що відповідач отримала картку зі встановленим кредитним лімітом, який в подальшому було збільшено до 25 000 грн., однак, при розрахунку складових заборгованості в позові зазначає, що станом на 14.07.2020 року заборгованість складає в тому числі: заборгованість за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту) у розмірі 66 005,75 грн.

З системного аналізу положень Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку та ч. 1 ст. 1054 ЦК України слідує, що за своєю суттю прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього входить плата за користування кредитом, а не, власне, надані позичальнику в користування кошти.

Враховуючи, що в підписаних відповідачем документах відсутня регламентація складових частин поняття «прострочене тіло кредиту», колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що прострочене тіло кредиту є складовою частиною саме фактично отриманих відповідачем кредитних коштів, а тому колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість за простроченим тілом кредиту до стягнення не підлягає.

Вимоги апелянта щодо стягнення з відповідача "простроченого тіла кредиту" в сумі 66 005,75 грн. є недоведеними та безпідставними.

На підтвердження факту встановлення кредитного ліміту та користування відповідачем кредитних коштів позивачем було надано розрахунок заборгованості (т. 1 а.с. 10-17), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (т. 1 а.с. 19) та виписку по рахункам (т. 1 а.с. 20-37).

Наданий позивачем розрахунок заборгованості неможливо вважати доказом надання відповідачу кредитних коштів, оскільки розрахунок сум заборгованості за кредитом, відсотків, штрафів не є підтвердженням руху коштів на картковому рахунку. Крім того, розрахунок заборгованості не є первинними документом, а тому колегією суддів не береться до уваги.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, стартом карткового рахунку № НОМЕР_2 є 28 квітня 2014 року. Цього ж дня, на вказану картку встановлено кредитний ліміт встановлено 2 300 грн. розмір якого неодноразово змінювався, як в сторону зменшення так і в сторону збільшення, 27.08.2018 року останній раз було збільшено кредитний ліміт до 25 000 грн., проте, 20.11.2018 року кредитний ліміт було зменшено до 0 грн.

Проте, як вже зазначалось вище, анкета-заява, яка є предметом розгляду у вказаній справі та підписана відповідачем не містить відомостей про отримання позичальником картки № НОМЕР_2 , а тому відсутні підстави вважати позичальник отримувала кредитну картку та користувалась кредитними коштами у розмірах зазначених в цій довідці.

Крім того, у вказаній довідці відсутня будь-яка інформація відносно особистих даних позичальника, за якими суд може встановити, що саме ОСОБА_1 та саме за договором, який є предметом розгляду у вказаній справі отримала вказану в довідці картку, тоді як в анкеті-заяві взагалі відсутні будь-які відомості щодо отримання відповідачем кредитної картки, тобто надана банком довідка не підтверджує отримання позичальником кредитної картки за договором, що є предметом розгляду даної справи.

Таким чином, вказана довідка суперечить іншим доказам наданим позивачем та його поясненням викладеним в позові.

Між тим, вказана довідки підписана невідомою особою без зазначення її посади та прізвища, ім`я, по-батькові, а тому колегія суддів не може вважати вказану довідку належним, допустимим та достатнім доказом у відповідності до норм чинного процесуального законодавства.

Також, колегія суддів не може прийняти до уваги надану банком виписку по рахункам (т. 1 а.с. 20-37), оскільки в даній виписці відсутня особиста інформація позичальника, для встановлення особи позичальника, окрім ім`я та прізвища та не зазначено, що дана виписка надана відносно укладеного кредитного договору від 28 квітня 2014 року, а наведені в ній номери кредитних карток в анкеті-заяві не зазначено. Крім того, з наданої виписки також вважається, що рух коштів починається у період з 05 липня 2012 року, тоді, як анкета-заява була підписана позичальником лише 28 квітня 2014 року. Доказів того, що між сторонами було укладено будь-які інші договори в тому числі у 2012 році матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, норми процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що надані позивачем докази, а саме: довідка про отримання кредитних карток (т. 1 а.с. 18), розрахунок заборгованості (т. 1 а.с. 10-17), довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (т. 1 а.с. 19) та виписка по рахункам (т. 1 а.с. 20-37) не підтверджують обставини на які посилається позивач у своєму позові, суперечать іншим доказам наявним в матеріалах справи, а тому на думку колегії суддів є неналежними доказами у вказаній справі, у зв`язку з чим зазначені документи не можуть бути прийняті судом у якості допустимих доказів по справі на підтвердження факту укладення між сторонами кредитного договору та отримання відповідачкою зазначеного позивачем розміру кредитних коштів при його укладенні.

Будь-яких інших доказів на підтвердження кредитних зобов`язань відповідача перед банком суду надано не було.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ «Приватбанк» не доведено факту отримання відповідачем ОСОБА_1 , за кредитним договором б/н від 28 квітня 2014 року, кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом, який в подальшому було збільшено до 25 000 грн. Докази, що відповідають вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту суд першої інстанції виходив з їх доведеності, однак, судом не було враховано вищевказані обставини та не надано належної оцінки доказам наявним в матеріалах справи доказам, у зв`язку з чим суд дійшов до хибних висновків, а тому, колегія суддів вважає за необхідне в цій частині рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Відповідач була подана заява про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 86-87), однак, колегія суддів не вбачає підстав для її розгляду враховуючи наступне.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Аналогічні правові позиції викладені і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 07 листопада 2018 року по справі № 372/1036/15-ц провадження № 14-252цс18.

Стосовно додаткового рішення колегія суддів виходить з наступного.

Додатковим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року спільну заяву відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Іваха Євгенія Вікторовича про розподіл судових витрат у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмір 4 504,24 грн.

В іншій частині судові витрати на правничу допомогу адвоката покладено на відповідача ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 128-129).

Задовольняючи частково спільну заяву відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Іваха Євгенія Вікторовича про розподіл судових витрат суд вважав необхідним стягнути з позивача Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 4 504,24 грн., що є пропорційним до розміру відмовлених позовних вимог (36,92% від суми позову х 12 200,00 грн.).

Проте, з даними висновками суду колегія суддів не погоджується та зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні 23 жовтня 2020 року представником відповідача адвокатом Івах Євгенієм Вікторовичем було надано суду заяву щодо розподілу судових витрат, відповідно до якої просив врахувати, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі буде подано заяву про розподіл судових витрат з відповідними доказами їх сплати, які будуть понесені стороною відповідача у зв`язку з розглядом справи (т. 1 а.с. 87 зв.- 88, 115 -116).

Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

ОСОБА_1 та її представник у своїй спільній заяві просили стягнути з АТ КБ "Приватбанк" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 200 грн. (т. 2 а.с. 105-109).

На підтвердження розміру судових витрат на правничу допомогу адвоката, які відповідач сплатила у зв`язку з розглядом справи, суду надано: договір про надання професійної правничої допомоги № 01/10/20-1 від 01 жовтня 2020 року укладений між адвокатським об`єднанням «Радник» в особі заступника керуючого партнера адвоката Іваха Євгенія Вікторовича та ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 113-115), погодження про розмір ставки адвокатського гонорару (т. 2 а.с. 116), акт надання послуг від 25 листопада 2020 року відповідно до якого вартість послуг адвоката склала 12 200,00 грн. (т. 2 а.с. 117-118) та рахунок № 25/11 від 25.11.2020 року (т. 2 а.с. 119).

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18).

Враховуючи те, що при зверненні з даною заявою про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу заявником не надано доказів, що свідчать про оплату наданих послуг у розмірі заявленому заявником, колегія суддів прийшла до висновку про необхідності скасувати додаткове рішення суду та відмовити в задоволенні спільної заяви відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Іваха Є.В.про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 200 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив обставини, які є недоведеними, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, а в іншій частині залишенню без змін, а також, дійшла висновку про скасування додаткового рішення суду та відмови в задоволенні спільної заяви відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Іваха Є.В. про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 200 грн.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а в іншій частині залишенню без змін, додаткове рішення підлягає скасуванню, а у задоволенні спільної заяви відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Іваха Є.В. про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 200 грн. відмовити.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що у задоволені позовних вимог відмовлено в повному обсязі, колегія суддів вважає за необхідне судові витрати сплачені за розгляд справи в суді першої інстанції, залишити за позивачем.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що апеляційну скаргу задоволена частково, колегія суддів прийшла до висновку про стягнення з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 66 005,75 грн. - скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2020 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 4504, 24 грн. - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 та її представника адвоката Іваха Євгенія Вікторовича про розподіл судових витрат у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 153 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

О.М. Макаров