КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3691/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Коцюрби О.П., Білич І.М.,

за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду від 12 жовтня 2020 року у складі судді Миколаєць І.Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «РУХ ЧЕСНО» про захист честі, гідності і ділової репутації, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась у суд із позовними вимогами про визнання недостовірною та такою, що порочить особисті немайнові права ОСОБА_1 , а саме: інформацію, поширену громадською організацією «РУХ ЧЕСНО» на своєму сайті в мережі Інтернет на веб-сторінці за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та в соціальній мережі Facebook, яка знаходиться за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7: « Протягом лютого-березня 2020 року на агітацію за ОСОБА_1 лише на її офіційній передвиборчій сторінці було витрачено щонайменше 1679 доларів, а на агітацію за ОСОБА_3 не менше ніж 6384 долари на 6 різних сторінках. Однак цих витрат в остаточних фінансових звітах кандидаток не відображено».

Також заборонити Громадській організації «РУХ ЧЕСНО» поширювати будь-якій особі в будь-який спосіб, в тому числі по телебаченню, в мережі Інтернет, в публічних виступах, дану інформацію, а саме наступні висловлювання: «Протягом лютого-березня 2020 року на агітацію за ОСОБА_1 лише на її офіційній передвиборчій сторінці було витрачено щонайменше 1679 доларів, а на агітацію за ОСОБА_3 не менше ніж 6384 долари на 6 різних сторінках. Однак цих витрат в остаточних фінансових звітах кандидаток не відображено» та зобов`язати Громадську організацію «РУХ ЧЕСНО» спростувати дану інформацію шляхом розміщення повного тексту рішення суду в даній справі на своєму сайті: https://www.chesno.org/ та веб-сторінці в соціальній мережі Facebook, яка знаходиться за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8 протягом тижня після набрання таким рішенням законної сили.

Рішенням Святошинського районного суду від 12 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не повне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вказано, що суд першої інстанції взагалі не досліджував і не встановлював наявність або відсутність елементів, а саме: поширення фактичного твердження, яке є недостовірним і поширення інформації, яка порушує особисте немайнове благо.

Зазначено, що підставою для відмови в задоволенні позовних вимог є те, що поширена інформація виражена у формі оціночних суджень: згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями є, зокрема, висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, проте, такий висновок суду не ґрунтується на встановлених ним обставинах, а лише посилається на нього, як на підставу відмови в позові, але при цьому не встановивши такої обставини і не зазначивши, якими доказами підтверджується її існування.

У відзиві на апеляційну скаргу Громадська організація «РУХ ЧЕСНО» просила рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вказано, що районний суд дійшов вірного висновку, що оцінка певних фактів і недоліків не є предметом судового захисту.

У судове засідання представник відповідача ОСОБА_5 не з`явилася й 02.04.2021року направила клопотання про розгляд справи в режимі відео конференції. Між тим, копії зазначеного клопотання не було направлено іншим учасникам справи, у зв`язку з чим колегією суддів на підставі положень ч.2 ст.212 ЦПК України у його задоволенні було відмовлено. Враховуючи належне повідомлення представника відповідача про день і час судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 та адвокатів Лукянова О.Л., Мамуню О.С. в інтересах позивача, які просили апеляційну скаргу задовольнити, представників відповідача, які просили апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що поширена інформація виражена у формі оціночних суджень й оцінка певних фактів і недоліків не є предметом судового захисту.

Між тим, з такими висновками районного суду повністю погодитися неможливо.

Відповідно до вимог ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку про необхідність виходу за межі позову, враховуючи наступне.

Згідно положень пп. 2,3 ч.1 ст.43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;

Відповідно до ч.ч. 1,2,4, 5 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Встановлено, що судовий розгляд справи відбувся у відкритому судовому засіданні у відсутність явки учасників справи (а.с.136).

Між тим, як установлено в суді апеляційної інстанції з урахуванням пояснень позивача та його представника, підтверджених показаннями представника громадської організації «РУХ ЧЕСНО», учасники судового розгляду справи з`явилися до Святошинського районного суду м. Києва, проте головуючий по справі повідомив, що призначене на 12.10.2020року судове засідання по справі не відбудеться у зв`язку з епідемією короновірусної хвороби Ковід-19.

Згідно пояснень ОСОБА_1 , підтверджених доказами, позивачем негайно, про що свідчить відмітка з фіксацією часу - о 10.56 12.10.2020року, було подано до канцелярії суду клопотання про приєднання доказів та відповідь на відзив (а.с.212-224).

Отже, долучені до справи матеріали та пояснення сторін спростовують зміст наявної у справі довідки про неявку учасників справи у судове засідання під час вирішення справи по суті спору.

Зазначене свідчать про порушення прав позивача брати участь у розгляді поданих клопотань,надавати усні та письмові пояснення щодо них, надавати суду усні пояснення, наводи свої доводи та міркування, заперечувати проти пояснень, доводів та міркувань відповідача.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою до скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання ( уразі,якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Частиною 9 ст.10 ЦПК України передбачено, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Викладене дає підстави для висновку про доведеність посилань ОСОБА_1 про порушення судом під час розгляду справи її процесуальних прав, як позивача, що у відповідності до п.3ч.3 ст.376 ЦПК України, з урахуванням ч.9 ст.10 ЦПК України, дає підстави до скасування судового рішення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у позові, погоджуючись з висновками районного суду про відсутність правових підстав до його задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що честь та гідність визнаються найвищими соціальними цінностями та їх порушення, внаслідок поширення про особу недостовірної інформації, надають особі прав вимагати в судовому порядку спростування цієї інформації та визнання її недостовірною (ст.32 Конституції України, 277 ЦК України).

Відповідно до ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до п.15 керівних роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 на веб-сайті громадської організації «РУХ ЧЕСНО» було опубліковано матеріал « ІНФОРМАЦІЯ_3 » із наступним висловлюванням: Зазначимо, що на користь обох кандидаток, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у Facebook оплачувалась реклама. Протягом січня - березня 2020 року на агітацію за ОСОБА_1 лише на її офіційній передвиборчій сторінці було витрачено щонайменше 1 679 доларів, а на агітацію за ОСОБА_3 - не менше ніж 6 384 долари на 6 різних сторінках. Однак цих витрат в остаточних фінансових звітах кандидаток не відображено.

11 квітня 2020 року у наведеній публікації відповідачем були зроблені виправлення з « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на «Протягом лютого-березня 2020 року».

Звертаючись у суд з позовом, ОСОБА_1 просить визнати такою, що порочить її честь і гідність інформацію, поширену відповідачем у мережі Інтернет на своєму веб-сайті та соцільній мережі Facebook наступного змісту: « ІНФОРМАЦІЯ_5 на агітацію за ОСОБА_1 лише на її офіційній передвиборчій сторінці було витрачено щонайменше 1679 доларів, а на агітацію за ОСОБА_3 не менше ніж 6384 долари на 6 різних сторінках. Однак цих витрат в остаточних фінансових звітах кандидаток не відображено» (а.с.39).

Між тим, у матеріалах справи відсутні докази уповноваження ОСОБА_1 іншою особою - ОСОБА_3 на заявлення у суді вимог з метою захисту її інтересів.

Встановлено, що після указаної публікації, 10 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до громадської організації «РУХ ЧЕСНО» з вимогою про спростування викладеної інформації, посилаючись на її недостовірність. На підтвердження доводів до вимоги було долучено договір про надання послуг з розповсюдження матеріалів передвиборної агітації із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (а.с.42-47).

Зі змісту скриншоту веб-сторінки громадської організації «РУХ ЧЕСНО» убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_6 відповідачем було викладено наступну інформацію:

«Згідно з календарним планом ЦВК, виборчий процес стартував у січні 2020 року. Зазначимо, що на користь обох кандидаток, які зареєструвалися в лютому, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , у Facebook оплачувалася реклама. Протягом лютого-березня 2020 року на агітацію за ОСОБА_1 лише на її офіційній передвиборчій сторінці було витрачено щонайменше 1679 доларів, а на агітацію за ОСОБА_3 не менш ніж 6384 долари на 6 різних сторінках. Однак цих витрат в остаточних фінансових звітах кандидаток не відображено. (Уточнено)

(Додано 11 квітня)

10 квітня після публікації цього матеріалу до Руху ЧЕСНО звернулася ОСОБА_1 . Вона наполягала на тому, що твердження Руху ЧЕСНО про те, що в її звіті не були відображені витрати на рекламу, не відповідає дійсності. ОСОБА_1 додатково надала укладений з фізичною особою-підприємцем договір, предметом якого було "розповсюдження матеріалів передвиборчої агітації шляхом їх розміщення в мережі Інтернет". Цей документ не містить деталізації щодо витрат на рекламу у Facebook. Утім, попри недеталізовані формулювання, наданий документ дає змогу припустити, що реклама в соцмережах могла оплачуватися з виборчого фонду (а.с.39).

Отже, викладена відповідачем на своїй сторінці інформація свідчить про те, що відповідачем досліджено зміст укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_6 договору та звіту про надходження та використання коштів виборчого фонду й викладено припущення про те, що реклама в мережі Інтернет могла оплачуватися з виборчого фонду позивача.

Окрім цього, аналізуючи оспорювань інформацію, колегія суддів уважає, що посилання наступного змісту: «Цей документ не містить деталізації щодо витрат на рекламу у Facebook» не є такими, що порушують особисті немайнові права позивача, які потребують захисту у судовому порядку, остільки указаний договір з додатками до нього дійсно не містить деталізації понесених витрат на рекламу у мережі Facebook (а.с. 171-85).

Згідно положень ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, з урахуванням змісту оспорюваної ОСОБА_1 у позові інформації, громадською організацією заявлені у статті від 07.04.2020року твердження щодо витрачених коштів під час передвиборчої агітації позивача, як кандидата у народні депутати України та відсутність їх у звіті, у подальшому були спростовані у наступній публікації від 10.04.2020року, яка містить судження про те, реклама передвиборчої агітації могла оплачуватися з виборчого фонду кандидата.

Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

В таких справах як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Зі справи убачається, що зміст оспорюваної публікації стосується позивача, як кандидата у народні депутати України та який раніше обирався народним депутатом України, тобто публічної на час передвиборчої агітації особи, а тому межа допустимої критики якого є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Інформація, пов`язана з використанням кандидатом у народні депутати коштів виборчого фонду під час передвиборчої агітації, для громадськості представляє інтерес та є суспільно важливою.

Матеріалами справи позивач не довів, що інформація, заявлена в межах вимог на спростування, поширена відповідачем, була спрямована на приниження його честі, гідності та ділової репутації.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах: від 23.07.2020 року у справі № 607/5713/17, від 29.07.2020 року у справі № 607/2775/17, від 09.10.2019 року у справі № 369/1281/17, публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

На час проведення передвиборчої агітації як кандидата у народні депутати України, позивач представляла для громадськості особливий інтерес.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що наведені у позові вислови є недостовірною інформацією, колегія суддів відхиляє, оскільки для того щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, адже твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії » Європейський суд з прав людини зазначив: « Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до частини другої статті 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише «інформації» або «ідей», які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує «демократичного суспільства».

Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, так як вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь.

Зазначений ний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 161/4052/16-ц , від 09 жовтня 2019 року у справі № 369/1281/17.

Окрім цього, викладаючи обставини, якими обґрунтовано вимоги, ОСОБА_1 послалася на іншу частину публікації, яка мала місце 11.04.2020року, та яку позивач у мотивах позову вважає недостовірною. Зокрема, у ній зазначено: «Разом з тим, наданий договір також може свідчити про те, що оплата реклами у Facebook здійснювалася не з виборчого фонду кандидата, а за власні кошти фізичної особи-підприємця, отримані ним за надані за договором послуги. Право фізичної особи-підприємця рекламувати на власний розсуд агітаційні матеріали не узгоджується з положенням закону про вибори в частині належного суб`єкта ведення передвиборної агітації. Цей договір та додаток до нього стануть підставою для нашого звернення до ЦВК за додатковими роз`ясненнями (а.с.39-40).

Між тим, вимог про спростування указаної інформації, яка на думку ОСОБА_1 вважає такою, що порушує немайнові права, по справі не заявлено, в той час як згідно вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

З урахуванням наведеного, не вбачається необхідним надання оцінки доводом апеляційної скарги, оскільки на суть спірних правовідносин вони не впливають.

Враховуючи викладені обставини, рішення суду першої інстанції, як постановлене з істотним порушення норм процесуального права, підлягає скасуванню, а по справі необхідно ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду від 12 жовтня 2020 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Громадської організації «РУХ ЧЕСНО» про захист честі, гідності і ділової репутаціївідмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: