Справа № 216/6043/16-ц
Провадження № 2/216/124/21
РІШЕННЯ

іменем України

25 січня 2021 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Кузнецова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Марущак І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення без надання іншого житла, -

встановив:

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтований тим, що відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.11.2013 року, власниками домоволодіння та житлового будинку АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності є: ОСОБА_1 розмір частки 1/2; малолітня ОСОБА_2 , в інтересах якої виступає законний представник ОСОБА_3 , розмір частки 1/2. Підставами набуття права власності є свідоцтво про право на спадщину за законом. Домоволодіння власники успадкували від своєї матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та була одноособовим власником вищезазначеного домоволодіння. З моменту реєстрації права на нерухоме майно та до теперішнього часу власники нерухомого майна позбавлені права володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном. Так, без відповідних правових підстав, за вказаною адресою проживають сторонні для них громадяни, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які чинить перешкоди у здійсненні власниками права користуватись та розпоряджатись власним майном. Вважають, що після смерті ОСОБА_7 та переходу права власності на домоволодіння до позивачів, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 втратили право користуватись ним. Відповідачі добровільно залишити належний позивачам будинок відмовляються та не пускають власників до будинку, на свій розсуд користуються майном. У зв`язку з чим, позивачі просили усунути їм перешкоди в користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , без надання іншого житла.

Позивачі та їх представники в судове засідання не з`явились. Від позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали.

Відповідачі та її представник у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомили. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили та не подали відзив, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за їх відсутності.

Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями глави 29 та глави 32 ЦК України, в частині, що стосуються питання захисту права власності та права користування чужим майно.

Норми Житлового кодексу Української РСР обмежують право приватної власності визначені нормами Цивільного кодексу України. Перша судова палата Касаційного цивільного суду по справі 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 постановила: «З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.».

Судом встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало на праві приватної власності ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 10.10.2005.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 163).

Як вбачається зі свідоцтв про право на спадщину за законом від 27.11.2013 (а.с. 160, 161) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 165), спадкоємцями домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 є її син ОСОБА_1 1/2 частка та донька ОСОБА_2 1/2 частка.

Рішенням виконкому Металургійної районної у місті ради № 394 від 28.12.2019 ОСОБА_3 призначена піклувальником над неповнолітньою ОСОБА_2 , та на неї покладено обов`язок вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів, у тому числі і житлових прав підопічної (а.с. 166).

Також, з матеріалів справи встановлено, що в домоволодінні АДРЕСА_1 , що належить позивачам, проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які відмовляються добровільно покинути помешкання, внаслідок чого, позивачі вимушені були звернутися до суду за захистом своїх майнових прав.

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб..

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Однією з підстав припинення права власності, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України, є смерть власника.

Отже, суд дійшов висновку про те, що у зв`язку зі смертю власника домоволодіння ОСОБА_7 , припинилось право відповідачів, як членів її сім`ї, на користування вказаними домоволодінням.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом», воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (надалі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Судом встановлено, що в даному випадку були порушені права власників майна, особами, які жодного відношення до вказаного майна на теперішній час не мають.

У постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 583/3745/16-ц Верховний Суд зазначив, що в разі встановлення, що відповідач проживає у спірному житлі без реєстрації або укладення відповідного договору, чим перешкоджає власнику житла в повній мірі реалізовували своє право власності, права останнього підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З аналізу вказаної норми вбачається, що вона регулює захист права власності не в будь-якому випадку, а саме в разі його порушення шляхом вчинення перешкод у здійсненні власником його правомочностей з користування та (або) розпорядження майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушення прав власника, які не пов`язані з позбавленням володіння майном. В разі ж порушення прав власника щодо його правомочності з володіння належним йому майном цивільне законодавство передбачає інші способи його захисту шляхом вчинення віндикаційного позову.

Тобто передбачений вищевказаною правовою нормою негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати користування та розпорядження ним. Також характерною ознакою цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивачі є новими власниками домоволодіння, які не надали згоди на проживання у ній відповідачів, що свідчить про вчинення ними перешкод у здійсненні позивачами права користування та розпоряджання своїм майном, суд дійшов висновку, що вказані вище обставини у своїй сукупності щодо припинення відповідачами права користування спірним житлом відповідають пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, враховуючи, а інтереси позивачів, як співвласників житла, перевищують інтереси відповідачів, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном.

Разом з цим, відповідачами у справі позивачі зазначили: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а тому підстав для виселення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не має.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 2, 13, 76-81, 141, 247, 263-265, Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 316, 319, 328, 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 109, 150 Житлового кодексу України, суд -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення без надання іншого житла- задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , перешкоди у користуванні майном, шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 із займаного житлового приміщення, а саме з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви по 183,73 грн (сто вісімдесят три гривні сімдесят три копійки) з кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

- позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_5 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_6 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, місцезнаходження: 50000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Свято-Миколаївська, буд. 27.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Р.О.Кузнецов