Ухвала

13 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 761/18088/18

провадження № 61-1375ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про визнання договору іпотеки недійсним та за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року, позовні вимоги Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі -АТ «Укрсоцбанк») задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 , в рахунок часткового погашення заборгованості, за кредитним договором від 27 липня 2007 року 08-038/371, повернення відсотків та за кредитним договором від 05 жовтня 2007 року 08-038/484, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому звичайній ціні на цей вид майна. Вирішено питання, щодо сплати судового збору.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 22 січня 2021 року через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року у вищевказаній справі з пропуском строку на касаційне оскарження, установленого статтею 390 ЦПК України.

У касаційній скарзі заявником порушено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року.

На обґрунтування поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження заявник зазначає, що під час оголошення оскаржуваної постанови апеляційного суду 11 серпня 2020 року ОСОБА_1 особисто не була присутня, про прийняття постанови їй стало відомо після ознайомлення представника ОСОБА_2 з матеріалами справи 24 грудня 2020 року. 11 січня 2021 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 направлено клопотання про видачу копії постанови апеляційного суду, проте станом на час подання касаційної скарги суд апеляційної інстанції не направив копії оскаржуваної постанови.

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2021 року визнано підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, зазначені у клопотанні неповажними. Вищевказану касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків, зокрема зобов`язано заявника надати клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення із зазначенням інших підстав, надати відповідні докази на їх підтвердження та подати уточнену редакцію касаційної скарги.

Також даною ухвалою заявника повідомлено про наслідки невиконання вимог ухвали суду.

Копію вказаної ухвали направлено заявнику та її представнику на адреси указані в касаційній скарзі.

У березні 2021 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшли матеріали на усунення недоліків, зокрема клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року та уточнена редакція касаційної скарги.

У клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень на виконання ухвали Верховного Суду від 09 лютого 2021 року заявник посилається на відсутність у матеріалах справи відомостей про направлення апеляційним судом та отримання ОСОБА_1 копії оскаржуваної постанови, на підтвердження чого надає копії відповідей на адвокатські запити з Київського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року № 0606/615/2021 та від 18 березня 2021 року № 0606/819/2021.

З наданих листів убачається, що представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 дійсно 24 грудня 2020 року ознайомився із матеріалами цивільної справи № 761/18088/18. Крім того, зазначено про те, що відповідно до реєстру на відправлення рекомендованої кореспонденції суду 26 серпня 2020 року належним чином засвідчена копія постанови Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року була направлена ОСОБА_1 на поштову адресу: АДРЕСА_1 . Проте, матеріали справи № 761/18088/18 не містять повідомлення про вручення поштового відправлення, у якому направлялася копія постанови Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року, або ж повернутої у зв`язку з неотриманням такої кореспонденції.

Вирішуючи питання про поновлення строку на касаційне оскарження, оцінивши нові докази на підтвердження поважності причин пропуску строку, Верховний Суд керувався наступним.

У статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Разом з тим, право суду на поновлення строку не є безмежним.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зі спливом значного проміжку часу, є порушенням принципу юридичної визначеності та «права на суд», гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункти 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини також у справах «Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Аналіз наданих пояснень на обґрунтування пропуску строку звернення до суду касаційної інстанції зі скаргою свідчить, що указані підстави що не можна вважати поважними, оскільки зі змісту листів Київського апеляційного суду убачається, що апеляційним судом виконано вимоги щодо надіслання ОСОБА_1 копії постанови від 11 серпня 2020 року. Відсутність у матеріалах справи інформації про отримання ОСОБА_1 судового рішення, не свідчить про те, що указане поштове відправлення не було відправлено у серпні 2020 року. Таким чином, твердження про те, що постанова апеляційного суду на адресу ОСОБА_1 не направлялася є безпідставними.

Крім того, Верховним Судом враховано, що подавши апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року, ОСОБА_1 у судове засідання 11 серпня 2020 року не з`явилась, направивши клопотання про відкладення розгляду справи, проте не зазначила поважних причин на його обґрунтування, тобто їй було відомо про судове засідання у Київському апеляційному суді призначене на 11 серпня 2020 року, проте заявником не надано пояснень, чому у період з серпня 2020 року по грудень 2020 року, вона не цікавилась ходом відомого їй судового провадження.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії, заява № 11681/85, § 35).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі Перетяка та Шереметьев проти України, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 34).

Отже, наведені представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 обставини та надані докази не підтверджують поважність пропуску строку на касаційне оскарження, заявником не наведено поважних причин, які б перешкоджали вчиненню відповідної процесуальної дії, тому відсутні підстави для поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними.

Враховуючи наведене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року необхідно відмовити на підставі пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , про визнання договору іпотеки недійсним та за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик