Ухвала

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 760/5930/18

провадження № 61-20746св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року у складі судді П`ятничук І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Немировської О. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання відсутності у відповідача права на здійснення господарської діяльності з надання ритуальних послуг та зобов`язання припинити здійснення господарської діяльності з надання ритуальних послуг на території садового будинку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником земельної ділянки та садового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 квітня 2005 року та відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ № 137941 від 31 березня 2005 року.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку цільове призначення (використання) земельної ділянки - ведення садівництва. Сусідня земельна ділянка, яка межує з його ділянкою, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_3 , на якій розміщений садовий будинок та надвірні будівлі.

Указана земельна ділянка її власником передана за договором оренди відповідачу ОСОБА_2 , який всупереч вимогам чинного законодавства України, здійснює підприємницьку діяльність з торгівлі похоронною атрибутикою, автоперевезення домовин катафалком, виготовлення надгробків, використовує приміщення, в якому знаходяться холодильні камери для збереження та підготовки тіл померлих до поховання (кремації) та здійснює в подальшому їх видачу.

Позивач зазначав, що указана земельна ділянка використовується не за її цільовим призначенням, а для ведення господарської діяльності з надання похоронних послуг населенню, про що свідчить розміщена рекламна вивіска на фасаді паркану та світлова реклама « Похоронного Дому «Пам`ять ».

Протиправні дії ОСОБА_2 з надання ритуальних послуг у садовому будинку, порушують права позивача та інших учасників садового товариства, оскільки в результаті такої діяльності громадяни відчувають неприємний запах, а торгівля специфічними товарами часто відбувається вночі та у свята, чим порушується спокій мешканців навколишніх будинків.

Таким чином, просив:

- визнати відсутність у відповідача права на здійснення підприємницької діяльності з надання ритуальних послуг на території садового будинку, що розташований на АДРЕСА_2 ,

- зобов`язати відповідача припинити використання садового будинку для здійснення господарської діяльності з надання ритуальних послуг, що розташований на АДРЕСА_2 ,

- стягнути понесені судові витрати.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; зобов`язано ОСОБА_2 не використовувати будинок, що розташований на АДРЕСА_2 для здійснення господарської діяльності з надання ритуальних послуг; вирішено питання про розподіл судових витрат; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутні документи, які надають право вести підприємницьку діяльність з надання ритуальних послуг на території садового будинку. Використовувати земельну ділянку і садовий будинок слід за їх цільовим призначенням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання відсутності у відповідача права на здійснення підприємницької діяльності з надання ритуальних послуг на території садового будинку, суд зазначив, що вказані вимоги є такими, що не потребують окремого встановлення, оскільки такі обставини з`ясовані при задоволенні вимог про зобов`язання відповідача припинити використання такого будинку для здійснення господарської діяльності з надання ритуальних послуг.

У березні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року.

Позивач оскаржив рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання відсутності у відповідача права на здійснення підприємницької діяльності з надання ритуальних послуг. Рішення в частині задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача не використовувати садовий будинок для здійснення господарської діяльності з надання ритуальних послуг позивач не оскаржував в апеляційному порядку.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку переглядалося лише в частині вимог про визнання відсутності у відповідача права на здійснення підприємницької діяльності з надання ритуальних послуг.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року - залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що такого самостійного способу захисту цивільних прав та інтересів як «визнання відсутності у відповідача права» статтею 16 ЦК України не передбачено, а заявник не посилався на спеціальний закон, який визначає такий спосіб захисту порушених прав та інтересів.

Такий спосіб захисту як визнання відсутності у відповідача права на здійснення господарської діяльності з надання ритуальних послуг на території садового будинку не матиме наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів позивача.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у листопаді 2019 року, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року і постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди ОСОБА_3 з судовими рішеннями в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 припинити використання садового будинку для здійснення господарської діяльності з надання ритуальних послуг.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року справу № 760/5930/18 призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки та садового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 квітня 2005 року та державного акта на право власності на земельну ділянку від 31 березня 2005 року серії КВ № 137941. Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку цільове призначення (використання) земельної ділянки визначено для ведення садівництва.

Сусідня земельна ділянка, яка знаходиться на АДРЕСА_2 належить громадянину ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 передав в оренду садовий будинок та надвірні будівлі фізичній особі-підприємцю (далі - ФОП) ОСОБА_2 для ведення господарської діяльності з надання населенню ритуальних послуг.

З 2017 року ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 здійснює підприємницьку діяльність з торгівлі похоронною атрибутикою, автоперевезення домовин катафалком, виготовлення надгробків, використовує приміщення, в якому знаходяться холодильні камери для збереження та підготовки тіл померлих до похованням (кремації) та здійснює їх видачу.

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки та садового будинку АДРЕСА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 24 грудня 2013 року. Цільовим призначенням земельної ділянки вказано ведення садівництва.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина третя статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини третьої статті 129 Конституції України).

Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Частиною другою статті 17 ЦПК України встановлено, що не допускається касаційне оскарження судового рішення суду першої інстанції без його перегляду в апеляційному порядку.

Процесуальний закон визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення, а також установлює спеціальний порядок такого оскарження, зокрема, в касаційному порядку рішення суду першої інстанції може бути оскаржене лише після його перегляду в апеляційному порядку.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 (третя особа) просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 припинити використання садового будинку для здійснення господарської діяльності з надання ритуальних послуг, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні вказаних позовних вимог.

У справі, що переглядається, до апеляційного суду звертався лише позивач ОСОБА_1 , який не погодився з рішенням суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позову щодо визнання відсутності у відповідача права на здійснення підприємницької діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не скористалися своїм процесуальним правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання ОСОБА_2 припинити використання садового будинку для здійснення господарської діяльності з надання ритуальних послуг в апеляційному порядку не оскаржувалося та не переглядалося.

Суд касаційної інстанції у межах відкритого касаційного провадження, встановивши, що касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, має процесуальну можливість зробити висновок про закриття касаційного провадження на підставі статті 389 ЦПК України.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Таким чином, рішення суду першої інстанції (або його частина), які не оскаржувалися в апеляційному порядку, не може бути переглянуте у касаційному порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 464/3790/16, та в ухвалі Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 752/4838/15 (провадження № 61-17797св19).

Отже, суд касаційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження в частині оскарження заявником рішення суду першої інстанції. Оскільки, надавати оцінку діям суду першої інстанції без попередньої перевірки рішення суду першої інстанції (у частині, з якою не погоджується третя особа) апеляційним судом, є порушенням норм процесуального права. Звернення ОСОБА_5 до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції є передчасним, оскільки без перегляду в апеляційному порядку таке рішення оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 також оскаржує постанову апеляційного суду. Однак указана постанова прийнята за результатом розгляду апеляційної скарги позивача та перегляду рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні позову. В той же час ОСОБА_3 не погоджується з постановою апеляційного суду лише в частині задоволених позовних вимог.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 статті Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.

Право на доступ до правосуддя в Україні, як і право на оскарження судового рішення не є абсолютним, оскільки обмежене процесуальними строками та процедурами для дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права.

Таким чином, суд касаційної інстанції приходить до висновку про закриття касаційного провадження на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, оскільки Верховний Суд позбавлений права переглядати оскаржувані заявником судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи, що учасники справи мають право на касаційне оскарження виключно у випадках, передбачених законом, тому відкрите касаційне провадження на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року підлягає закриттю.

Керуючись статтями 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. В. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук