Ухвала

09 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 755/16688/15-ц

провадження № 61-4576ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року відкрито провадження у справі.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року, подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року визнано неподаною та повернуто заявнику з підстав не усунення недоліків апеляційної скарги та несплати судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року повернуто особі, яка її подала, оскільки не перестали існувати обставини, що стали підставою для її повернення вперше ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 січня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 січня 2016 року відхилено. Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 січня 2016 року залишено без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2016 року задоволено. Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 лютого 2016 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року повернуто особі, яка її подала, оскільки не перестали існувати обставини, що стали підставою для її повернення вперше.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 червня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 січня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 січня 2020 року відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 травня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 травня 2020 року відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року відмовлено.

У березні 2021 року ОСОБА_1 у черговий раз звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для подальшого розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції своїм судовим рішенням унеможливив реалізацію позивачем наданих їй процесуальних прав на оскарження ухвали суду першої інстанції, якою відкрито провадження у справі.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, колегія суддів Верховного Суду дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Правовою конструкцією частини четвертої статті 394 ЦПК України встановлено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист, апеляційний перегляд справи здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо: є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Суд апеляційної інстанції, встановивши наявність ухвал Апеляційного суду міста Києвавід 15 травня 2017 року, від 02 червня 2017 року, від 13 липня 2017 року та ухвал Київського апеляційного суду від 09 січня 2020 року, від 27 лютого 2020 року, від 12 травня 2020 року, від 27 липня 2020 року, від 29 жовтня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на те саме судове рішення - ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року про відкриття провадження у цій справі, обґрунтовано постановив ухвалу від 10 березня 2021 року про відмову у відкритті апеляційного провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України.

Відмова у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України є безумовною процесуальною перешкодою, що унеможливлює наступні звернення з такими самими скаргами, оскільки положення цього Кодексу не містить винятків та обставин, за наявності яких суд апеляційної інстанції наділений правом на відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка попередньо зверталася із такою скаргою на це саме рішення.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що апеляційна скарга подана особою повторно на те саме судове рішення, не вправі оцінювати зазначені заявником обставини для надання права на повторне апеляційне оскарження, навіть якщо такі обставини заслуговують на увагу, оскільки це не має правового значення на такій стадії розгляду справи судом.

Верховним Судом враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 816/1310/16, про те, що положення процесуального права щодо відмови судом апеляційної інстанції у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на те саме судове рішення є чіткими, які не викликають множинного розуміння, такі норми не підлягають обмеженню в застосуванні.

Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норми процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Обгрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «UnionAlimentariaSandersS. A. v. Spain» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне роз`яснити заявниці ОСОБА_1 , що відповідно до приписів частини другої статті 148 ЦПК України у випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець