РІШЕННЯ

Іменем України

06.04.2021 року Франківський районний суд міста Львова в складі:

головуючого судді Мартьянової С.М.

при секретарі Турчак М.І.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про захист прав споживача, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся із позовом про захист прав споживача. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 14.11.2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем укладено Договір № SAMDNWFD500 Вклад «Стандарт на 12 місяців». Згідно з розділом Договору «Дані за вкладом»: вклад «Стандартна 12 мес.» № SAMDNWFD500, оформлено 14.11.2014 року, початкова сума вкладу 2200, 00 EUR, залишок на вкладі на 14.11.2014 року, 2200.0 EUR, вклад на 366 днів до 14.11.2015 року включно, особовий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується вклад. На суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 11.0% річних, проценти за вкладом зараховуються на рахунок/картку № НОМЕР_1 , період нарахування процентів за вкладом -1 місяць. На підтвердження наведеного 14.11.2014 року ОСОБА_1 сплачено кошти у розмірі 2200,00 EUR на рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» від 11.14.2014 року.

Оскільки строк дії Договору вкладу добігав кінця 14.11.2015 року, та, оскільки, не бажав його продовжувати, 05.11.2015 року останній скерував на адресу Банку два листи аналогічного змісту: один на Львівське відділення Банку, другий на центральний офіс Банку у м. Дніпропетровськ, з вимогою до Банку повернути кошти у зв`язку з завершенням встановленого договором строку.

На листи позивача ПАТ КБ «Приватбанк» за №20.1.0.0.0/7-151117/896 від 27.11.2015 року надіслав відповідь про те, що у видачі коштів банк відмовляє у зв`язку з тим, що позивач нібито є поручителем ОСОБА_3 за договором поруки, котрий у свою чергу має заборгованість перед Банком, що у відповідності до п. 1.1.3.2.13.1 Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк», дозволяє Банку не повертати кошти за Договором № SAMDNWFD500. Однак, у 2015 році ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Сихівського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в солідарному порядку на підставі укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Львівського міського відділення «Гуцульське» філії «Західне головне регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» договору поруки LVH9AK15890244/1 від 15.08.2008 року.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22.01.2016 року у справі № 464/8475/15, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.10.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.11.2017 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15 липня 2008 року № LVH9AK15890244 у розмірі 35 577,16 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 872 351 грн. 96 коп. В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з тим, що від дня настання строку виконання основного зобов`язання, а саме 12.07.2013 року до пред`явлення вимоги до поручителя ОСОБА_4 сплив шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦK України, тому дія договору поруки - припинена. Зазначає, що порука за договором LVH9AK15890244/1 від 15.08.2008 є припинена 12.01.2014 року в силу норми ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України і факт припинення поруки підтверджений судом.

Таким чином зазначає, що банк повинен був повернути кошти 15.11.2015 року згідно п.6 даного договору. Станом на 06.04.2018 року у зв`язку з неповерненням коштів за Договором вкладу, банк винен повернути кошти у розмірі: 2 200,00 Євро - банківський вклад; 555,86 Євро відсотки (вказаний розмір підтверджений випискою ПАТ КБ «Приватбанк» від 06.04.2018 по номеру рахунку НОМЕР_1 ); 57 618,00 - пеня у розмірі трьох відсотків за кожний день прострочення. Розрахунок пені у розмірі трьох відсотків за кожний за кожний прострочення за гоіод з 15.11.15 по 06.04.2018 року. 1 день прострочення - 2 200 Євро X 0,03 = 66 Євро. Кількість днів у 2015 році-з 15.11.15 по 31.12.2015 -47. Кількість днів у 2016 році -365. Кількість днів у 2017 році - 365. Кількість днів у 2018 році з 01.01.18 по 06.04.201 - 96. Усього: 47+365+365+96 = 873 дні. 66 Євро X 873 = 57 618,00 Євро. Усього разом: 2 200,00 + 555,86 + 57 618,00 = 60373,86 Євро.

Крім того, 10.11.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем укладено Договір №SAMDN9576 Вклад Копилка», відповідно до п. 1 якого Банк відкрив Клієнту рахунок НОМЕР_2 .

За вказаним Договором накопичення Банк станом на 06.04.2018 року банк повинен повернути 328, 46 Євро, що підтверджений випискою ПАТ КБ «Приватбанк» від 06.04.2018 року, номеру рахунку НОМЕР_2 , №SAMDN9576 Вклад Копилка» станом на 06.04.2018 року банк повинен повернути 60 373, 86 євро та 328, 46 євро, а всього 60 702, 32 євро.

В подальшому 26.09.2018 року позивач звернувся з заявою про зменшення позовних вимог, згідно якої просить стягнути 60 561, 42 євро. Заявою від 17.12.2018 року розмір позовних вимог зменшено до 57 805, 56 євро.

Представником відповідача 25.07.2018 року на адресу суду подано письмові пояснення на позов. Згідно яких зазначає, що заявлений позов є безпідставним та у задоволенні такого просить відмовити враховуючи наступне. Між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 15.07.2008 року укладено кредитний договір LVH9AK15890244. На підставі цього договору ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 15316,12 доларів США, який він зобов`язувався повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. В забезпечення виконання зобов`язання за Договором між ПАТ КБ ПРИВАТБАНК» та Договір поруки, укладений з поручителем ОСОБА_1 . Твердження позивача про те, що договір поруки є припиненим 12.01.2014р. не підтверджено жодними доказами, дана обставина не встановлена судовими рішеннями. Щодо нарахування пені за кожний день прострочення у розмірі 3% вартості ти (послуги), то таке нарахування є безпідставним, оскільки за змістом ч.5 ст.10 Закону України Про захист прав споживачів та ч.1 ст.1061 ЦК України, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, а на сума самого депозитного вкладу. Така позиція викладена в постанові Верховного суду від 21.02.2018р. у справі № № 61-5543 св 18. А тому нарахування штрафної санкції на суму депозитного вкладу є безпідставною і суперечить вимогам законодавства. Крім цього, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), як це передбачено ч.2 ст.258 ЦК України. Як вбачається із рахунку наведеного в позовній заяві, то пеня нарахована за період з 15.11.2015р. по 06.04.2018р., тобто з пропуском строку позовної давності, про шо Банк заявляє в своїх поясненнях.

Щодо повернення коштів по договору про заощадження №SAMDN9576 (Вклад Копилка» від 10.11.2010 року, то така позовна вимога також не підлягає до задоволення враховуючи наступне. Оскільки пунктом 5 цього договору передбачено, що у випадку, якщо в строк не пізніше за день закінчення терміну вкладу, Клієнт не заявив Банку про відмову від продовження терміну вкладу (письмово у відділенні Банку, або по телефону Клієнтської підтримки) вклад автоматично вважається продовженим ще на один термін, вказаний в п.1 даного договору. Термін вкладу продовжується неодноразово без явки Клієнта в Банк. При цьому числення нового терміну вкладу і нового мінімального терміну вкладу починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього терміну вкладу. Доказів дострокового розірвання договору позивачем не надано. Таким чином, на даний час між сторонами відсутній предмет спору, як і відсутнє порушене право позивача. Тому, вказана позовна вимога не підлягає до задоволення.

Суддею Франківського районного суду м.Львова Гулієвою М.І. 29.05.2018 року відкрито провадження у справі. За результатами проведенного підготовчого судого засідання 04.10.2018 року справу призначено до судового розгляду по суті.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розпорядження керівника апарату Франківського районного суду м. Львова № 55/Р від 14.05.2019 року, 15.05.2019 року вказану цивільну справу передано судді Мартьяновій С.М.

Ухвалою судді від 02.07.2019 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання.

В судових засіданнях позивач та представник позивача надали пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві. Підтримала заяву про зменшення позовних вимог від 18.12.2018 року та просять з урахуванням такої позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача в судових засіданнях підтримала письмові пояснення від 25.07.2018 року. Додатково пояснила, що позивачу добре відомо про те, що він несе солідарну відповідальність, а також про такий звернувся з пропуском терміну позовної давності. Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом зазначені в ч.2 цієї статті.

В силу вимогст.41 Конституції України, право приватної власності є непорушним. Конституційний принцип непорушності права власності означає неможливість втручання інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неможливість прояву свавілля відносно власника та відносно його прав, недопустимість будь-яких порушень його влади над своїм майном, а також недопустимість дій інших осіб всупереч інтересам власника та його волі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Як встановлено в судовому засіданні, між ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем 14.11.2014 року укладено Договір № SAMDNWFD500 Вклад «Стандарт на 12 місяців». Згідно з розділом Договору «Дані за вкладом»: вклад «Стандартна 12 мес.» № SAMDNWFD500, оформлено 14.11.2014 року, початкова сума вкладу 2200, 00 EUR, залишок на вкладі на 14.11.2014 року, 2200.0 EUR, вклад на 366 днів до 14.11.2015 року включно, особовий рахунок № НОМЕР_1 , на який зараховується вклад. На суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 11.0% річних, проценти за вкладом зараховуються на рахунок/картку № НОМЕР_1 , період нарахування процентів за вкладом -1 місяць. На підтвердження наведеного 14.11.2014 року ОСОБА_1 сплачено кошти у розмірі 2200,00 EUR на рахунок № НОМЕР_1 , що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» від 11.14.2014 року.

На листи позивача ПАТ КБ «Приватбанк» за №20.1.0.0.0/7-151117/896 від 27.11.2015 року надіслав відповідь про те, що у видачі коштів банк відмовляє у зв`язку з тим, що позивач є поручителем ОСОБА_3 за договором поруки, котрий у свою чергу має заборгованість перед Банком, що у відповідності до п. 1.1.3.2.13.1 Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк», дозволяє Банку не повертати кошти за Договором № SAMDNWFD500.

Як встановлено в судовому засіданні, у 2015 році ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Сихівського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в солідарному порядку на підставі укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Львівського міського відділення «Гуцульське» філії «Західне головне регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» договору поруки LVH9AK15890244/1 від 15.08.2008 року.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22.01.2016 року у справі № 464/8475/15, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.10.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.11.2017 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 15 липня 2008 року № LVH9AK15890244 у розмірі 35 577,16 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 872 351 грн. 96 коп. В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з тим, що від дня настання строку виконання основного зобов`язання, а саме 12.07.2013 року до пред`явлення вимоги до поручителя ОСОБА_4 сплив шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦK України, тому дія договору поруки припинена (а.с.11-18). Дані обставини в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню та мають приюдиційне значення.

Відтак як вбачається з наведених вище рішень суддів у судовій справі №464/8475/15, порука за договором LVH9AK15890244/1 від 15.08.2008 є припинена 12.01.2014 року в силу положень ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів судової справи, 20.12.2017 року та 20.01.2018 року позивачем було скеровані відповідачу вимоги про повернення банківського вкладу з урахуванням наведених вище рішенні суддів у судовій справі №464/8475/15, оскільки порука за договором LVH9AK15890244/1 від 15.08.2008 є припинена 12.01.2014 року, що стверджується наданими суду фіскальними чеками від 20.12.2017 року за №9183, від 20.12.2017 року за №9184 та від 20.01.2018 року за № 2299 (а.с.18). Відповідь на вказані вимоги про неможливість виконання таких скеровані позивачу 09.01.2018 року та 30.01.2018 року відповідно (а.с.19-20). З даним позовом позивач звернувся до суду 25.04.2018 року.

Враховуючи заявлену представником відповідача вимогу про застосування строку позовної давності згідно вимог ч.2 ст.258 ЦК України, суд приходить до переконання, що строк звернення ОСОБА_1 з вказаним позовом в контексті статтей 256 - 261 ЦПК України не пропущений.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові. Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку, або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.

У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення вкладу коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.

Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.

У матеріалах справи (а.с.6) міститься договір № SAMDNWFD500 від 14.11.2014 року, відповідно до якого банк на підставі заяви позивача відкрив йому рахунок № НОМЕР_1 , який містить умови, зокрема, щодо тарифів банку для даного виду рахунків (у тому числі щодо щомісячного нарахування процентів на кошти, розміщені на ньому). Цей рахунок зазначений у Договорі як поточний рахунок, на який має бути здійснено виплату процентів та повернуто депозит до 14.11.2015 року. Судом встановлено, що в цей день усі належні за Договором кошти були перераховані банком з вкладного рахунку на цей поточний рахунок, що стверджується квитанцією (а.с.7).

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України).

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).

Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Таким чином, з часу перерахування банком вкладу на поточний рахунок клієнта відповідно до умов укладеного між ними договору банк має сплатити проценти за користування цими грошовими коштами у розмірі, визначеному відповідно до вимог статті 1070 ЦК України.

Правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта визначено статтею 1073 цього Кодексу.

Невиконання або неналежне виконання зобов`язань банку за договором банківського рахунка, зокрема відмова виконати розпорядження клієнта з видачі йому відповідних сум з рахунка, має наслідком настання відповідальності банку, встановленої договором або законом.

Аналогічна позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-36цс15, від 2 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-302цс16, та не вбачає підстав для відступу від них.

Таким чином, виходячи з положень статтей 1058, 1060, частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу до банку, до дня фактичного його повернення вкладникові, а грошові кошти за вкладом разом в розмірі 2200 євро із нарахованими процентами в розмірі 580 євро було повернуто ОСОБА_1 лише 26.11.2018 року, що стверджується квитанцією від 26.11.2018 року АТ КБ «Приват банк» (а.с.75).

Такої ж правової позиції дотримувався і Верховний Суд України. Зокрема, у постанові від 25 грудня 2013 року № 6-140цс13 зазначено, що згідно зі статтями 526, 1058 ЦК України зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладникові готівкою або надання реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосовувати відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Таку ж правову позицію Верховний Суд України висловив у різні періоди, зокрема у постановах від 4 вересня 2013 року у справі № 6-67цс13, від 29 травня 2013 року у справі № 6-39цс13, від 28 січня 2015 року у справі № 6-247цс14, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-544цс16.

Відтак у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відтак суд приходить до висновку, що пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. А тому, виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, оскільки договір банківського вкладу було укладено в іноземній валюті.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (втратив чинність з 7 лютого 2019 року), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94?ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (втратив чинність з 7 лютого 2019 року). Можливість стягнення неустойки у валюті передбачено й Верховним Судом України, хоч і в кредитних правовідносинах (постанова № 6-211цс17 від 15 травня 2017 року).

Крім того, у постановах від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, від 7 грудня 2016 року у справі № 6-362цс16, від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16 Верховний Суд України дійшов висновку, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності. Враховуючи зазначене, можна дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Відтак суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 187, 56 євро.

Окрім цього, з урахуванням правового висновку наведенного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі №761/26293/16-ц (номер провадження 14-64цс19, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з банку пені відповідно до положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2829цс16 (щодо нарахування суми відповідальності в іноземній валюті) та від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16, від 7 грудня 2016 року у справі № 6-362цс16, від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1881цс16 (щодо застосування частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з огляд у на наступне.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що уразі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.

Крім цього, висновок щодо можливості стягнення неустойки в іноземній валюті, викладений у постанові Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-211цс17, стосувався укладеного між банком і позичальником кредитного договору та обґрунтований законодавчо встановленим правом банку здійснювати операції з валютними цінностями на підставі відповідної ліцензії НБУ та відповідними умовами кредитного договору.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц.

Як встановлено, банк прострочив виконання зобов`язання з видачі позивачу належних йому за договором коштів у період з дня звернення клієнта до банку з вимогою про видачу коштів по день фактичної видачі коштів. Враховуючи викладене, суд вважає можливим зменшити розмір неустойки до 1500 євро, що еквівалентно 49 290 грн., що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві та завданню - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Керуючись статтями 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на користь ОСОБА_1 187, 56 євро 3% річних та 1500 євро пені, що еквівалентно 49 290 (сорок девять тисяч двісті дев`яносто гривень) грн. у розмірі трьох вітсотків за кожен день прострочення.

В решті вимог - відмовити.

Сторони:

Позивач ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_3 , 79018 адреса: АДРЕСА_1

Відповідач Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК", , МФО 305299, адреса: 01001, м.Київ. вул.Грушевського, 1Д

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 14.04.2021 року.

Суддя Мартьянова С.М.