ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/471/21 Справа № 201/5731/19 Головуючий у першій інстанції: Демидова С. О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної ради, Комунального закладу освіти «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро», третя особа ОСОБА_2 , про зобов`язання відшкодувати компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, визнання незаконним і скасування пункту розпорядження, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконним звільнення і поновлення на посаді,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що позивач перебувала у трудових відносинах із КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро», працюючи на посаді директора даного комунального закладу з 29 червня 1993 року. 05 вересня 2002 року між позивачем та ліцеєм був укладений безстроковий трудовий договір. Розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради №88-КП від 25 листопада 2016 року у зв`язку з проведенням службового розслідування за фактом порушення вимог статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 25 листопада 2016 року відповідно до статті 46 КЗпП України на два місяці без збереження заробітної плати та призначено ОСОБА_2 тимчасово виконуючою обов`язки директора КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» (за сумісництвом) з 28 листопада 2016 року на період відсторонення ОСОБА_1 . Це розпорядження стало для позивачки потрясінням, через яке вона опинилася на лікарняному з 25 листопада 2016 року. З посади директора КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» ОСОБА_1 було звільнено з 24 квітня 2017 року на підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради № 26-КП від 21 квітня 2017 року. При звільнені з позивачкою не був проведений розрахунок із заробітної плати, вона не була ознайомлена із сумами, належними їй до виплати при звільненні. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року у справі №201/11365/17, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 рокубуло визнано незаконним та скасовано пункт 1 розпорядження Дніпропетровської обласної ради № 88-КП від 25 листопада 2016 року «Про відсторонення від роботи директора Комунального закладу освіти «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро». Тому, позивач просила зобов`язати КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» як уповноваженого обласною радою на здійснення виплат, відшкодувати 330847,88 грн. за час затримки розрахунку при звільнення (з утриманням обов`язкових платежів, податків і уточненням суми за бухгалтерськими підрахунками); визнати незаконним та скасувати п.2 Розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради № 88-КП від 25 листопада 2016 року і призначення обласною радою т.в.о. директора КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» ОСОБА_2 за сумісництвом за період з 25 листопада 2016 року по 28 жовтня 2017 року; зобов`язати Дніпропетровську обласну раду відшкодувати ОСОБА_1 96050,00 грн. моральної шкоди; визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» через недотримання умов угоди сторін і поновити її на посаді директора на умовах, діючих до звільнення.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 травня 2020 року частково задоволено позовні вимоги, вирішено стягнути з Комунального закладу освіти «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 квітня 2017 року по 02 квітня 2019 року в розмірі 59763,83 грн; стягнути з Комунального закладу освіти «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн; стягнути з Комунального закладу освіти «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення витрат зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивач у 1993 році приступила до виконання обовязків директора КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро».

25 листопада 2016 року за номером 88-КП за підписом виконувача обов`язків голови обласної ради було видано розпорядження голови обласної ради «Про відсторонення від роботи директора Комунального закладу освіти «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро», відповідно до якого у зв`язку з проведенням службового розслідування за фактом порушення вимог статті 28 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 , директора КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро», відсторонено від роботи з 25 листопада 2016 року відповідно до статті 46 КЗпП України на два місяці без збереження заробітної плати. Пунктом 2 вказаного розпорядження призначено ОСОБА_2 тимчасово виконуючою обов`язки директора КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» (за сумісництвом) з 28 листопада 2016 року на період відсторонення ОСОБА_1 (а.с. 11 т.1).

20 квітня 2017 року ОСОБА_1 подала до Дніпропетровської обласної ради заяву про звільнення її з посади директора КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» за угодою сторін з 24.04.2017 року, з працевлаштуванням на посаду викладача хімії КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» (а.с. 43 т.1).

Згідно розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради № 26-КП від 21 квітня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» з 24 квітня 2017 року відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, яким передбачено, що підставою припинення трудового договору є угода сторін (а.с. 33 т.1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року по справі №201/11365/17, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, було визнано незаконним та скасовано пункт 1 розпорядження Дніпропетровської обласної ради № 88-КП від 25 листопада 2016 року «Про відсторонення від роботи директора Комунального закладу освіти «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» (а.с. 12-14, 15-19 т.1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2017 року по справі №201/11365/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за необхідне виплатити позивачу допомогу по тимчасовій непрацездатності за наданими лікарняними з 25 листопада 2016 року по 21 квітня 2017 року та встановлення належним виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, обґрунтовуючи це тим, що дані вимоги заявлені передчасно, оскільки підставою для невиплати позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності було відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати, розпорядження відповідача було скасовано даним судовим рішенням, у зв`язку із чим ОСОБА_1 для отримання такої допомоги не позбавлена можливості на звернення до Виконавчої дирекції Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності у разі набрання даним судовим рішенням законної сили (а.с. 12-14 т.1).

Наказом Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації №156-к/пр від 24 квітня 2017 року «Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1 » директору КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 47 календарних днів щорічної основної відпустки за 2016/2017 навчальний рік (а.с. 97 т.1).

Відповідно до довідки КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» про виплату ОСОБА_1 у 2019 році, після отримання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 січня 2019 року, було нараховано за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів установи у сумі 4596,50 грн. та зроблено перерахунок раніше виплаченої компенсації при звільненні у сумі 6203,33 грн. (різниця виникла через нарахування вище визначеної виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності). Загалом нараховано 10799,83 грн. (перерахунок компенсації та лікарняні за рахунок ліцею). Відправлено в Приватбанк 26 лютого 2019 року, на картку ОСОБА_1 зараховано 8693,86 грн. (3700,18 грн + 4993,68 грн) 01 березня 2019 року (після того, як отримувач відкрив карту у Приватбанку) (а.с. 98, 101 т.1).

Згідно довідки №20 від 14.06.2019 виданої КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро», посадовий оклад ОСОБА_1 , станом на 24 квітня 2017 року, склав 4800 грн. + 480 грн. = 5280 грн. (а.с. 99 т.1).

З пояснювальної записки головного бухгалтера КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» встановлено, що наказ Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації №156-к/пр від 24 квітня 2017 року «Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1 » отримано відповідачем 26 квітня 2017 року (а.с. 100 т.1).

Згідно відомостей на перерахування виплати у зв`язку зі звільненням у квітні 2017 року, 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 перераховано КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» заробітна плата в розмірі 17186,58 грн. (а.с. 102 т.1).

З відомості на перерахування допомоги по тимчасовій непрацездатності за лютий 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 перераховано до виплати 51069,97 грн. (а.с. 103 т.1).

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про пропущення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Згідно із статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги.

Статтею 24 Закону України «Про відпустки» та статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник мав на час її проведення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, установивши під час розгляду справи за позовом про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку.

Визначення розміру грошової компенсації за невикористані відпустки здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок).

Як передбачено п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

В силу п.п. 5, 7 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Відповідно до п. 8 Постанови № 100 від 08 лютого 1995 року середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин) за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року, відповідно до якого у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що ОСОБА_1 звільнена з посади директора КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» 24 квітня 2017 року, а повний фактичний розрахунок при звільнені позивача проведений відповідачем 02 квітня 2019 року зі сплатою заборгованості у розмірі 51069,97 грн, - колегія приходить до висновку, що розрахунок з ОСОБА_1 проведений КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» з порушення діючих норм КЗпП України.

Апеляційним судом встановлено, що кількість робочих днів у період з 24 квітня 2017 року по 02 квітня 2019 року становить 485 днів.

Суд першої інстанції керувався даними, наданими позивачем щодо розміру заробітної плати ОСОБА_1 у вересні 2016 року 13123,40 грн., і у жовтні 2016 року 16270,05 грн., оскільки саме ці місяці є фактично відпрацьованими позивачем повними робочими місяцями. Таким чином середньоденний розмір заробітної плати ОСОБА_1 становить 699,84 грн., який вирахуваний наступним чином: (13123,40 грн. + 16270,05 грн.) : (22 робочих дня у вересні 2016 року + 20 робочих дня у жовтні 2016 року).

Оскільки середньоденний розмір заробітної плати позивача складає 699,84 грн., кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 485 днів, розмір серед6нього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 339422,4 грн.

З урахуванням викладеного, встановивши, що між сторонами існував спір щодо розміру грошових сум, які підлягали сплаті позивачці при звільненні, який на користь позивачки задоволено частково; враховуючи, що розмір розрахованого апеляційним судом середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суттєво перевищує середньомісячну заробітну плату позивачки (під час перебування у трудових стосунках з відповідачем); приймаючи до уваги, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є значно більшим від розміру заборгованості відповідача перед позивачкою, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки 59763,83 грн, що дорівнює загальному розміру заборгованості (51069,97 грн. та 8693,86 грн.); саме така сума є співмірною та достатньою.

Місцевим судом неправильно визначено початок періоду нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 26 квітня 2017 року, оскільки позивачка була звільнена 24 квітня 2017 року та саме у цей день відповідач повинен був провести з позивачкою повний розрахунок. Однак, вказана помилка не вплинула на правильність рішення місцевого суду в частині розміру присудженої до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Колегія приймає до уваги, що не підлягає скасуванню, з одних лише формальних міркувань, правильне по суті рішення.

Позовні вимоги в частині визнання незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади директора КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» через недотримання умов угоди сторін і поновлення її на посаді директора на умовах, діючих до звільнення - задоволенню не підлягають, враховуючи наступне.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 20 квітня 2017 року, вона просила звільнити її з посади директора за угодою сторін, за умови її працевлаштування на посаду викладача хімії у тому ж закладі - КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро» (а.с. 43 т.1). Відповідач, звільняючи позивачку за угодою сторін, не виконав умову угоди сторін щодо працевлаштування позивачки на посаду викладача у КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро».

Про звільнення з порушенням умов угоди сторін позивач дізналась не пізніше першого дня після звільнення - 25.04.2017 року, однак з даним позовом звернулась до суду у травні 2019 року, тобто більше, ніж через два роки після звільнення, що підтверджується змістом штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на а.с. 3 у т. 1.

Суд першої інстанції, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено поважність причин порушення місячного строку на звернення до суду за захистом свого трудового права, передбаченого ст.233 КзпП України.

Посилання апелянта на порушення нею інших судових справ щодо правовідносин з відповідачем не спростовують наведеного вище висновку суду про відсутність поважних причин суттєвого порушення місячного строку на звернення з позовом про поновлення на роботі, оскільки у позивачки не було перешкод для звернення з таким позовом у встановлений законом місячний строк.

Місцевим судом наведено належне детальне обґрунтування висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування п. 2 Розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради №88-КП від 25 листопада 2016 року. Так, ОСОБА_2 на момент призначення її т.в.о. директора КЗО перебувала на посаді науково-педагогічного працівника у ДЗ „Дніпровська медична академія МОЗ України, відповідно до вищенаведених нормативних актів мала право на роботу за сумісництвом.

Частиною 3 ст.6 Закону України „Про наукову і науково- технічну діяльність науковим працівникам надано право працювати за сумісництвом.

Крім того, враховуючи відсутність підстав для поновлення на роботі, позивачем не доведено порушення її прав та законних інтересів, станом на час звернення позивачки з даним позовом до суду у травні 2019 року, у звязку із призначенням ОСОБА_2 т.в.о. директора КЗО.

При вирішенні позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди колегія приймає до уваги, що дані правовідносини регламентуються положеннями ст. 237-1 КЗпП України, де передбачено, що власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи викладене вище, встановивши відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним звільнення позивача з посади директора КЗО «Дніпропетровський обласний медичний ліцей-інтернат «Дніпро», про поновлення на роботі; приймаючи до уваги відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування п. 2 Розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради №88-КП від 25 листопада 2016 року; враховуючи, що за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток у достатньому та необхідному розмірі, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства; встановивши, що до позовної заяви позивачем надано копію договору №01/02-2019 від 01.02.2019 про надання правової допомоги та додаткову угоду №1 від 01.02.2019 до вказаного договору, в якій зазначено, що правова допомога полягає в обробці законодавчої бази, консультуванні, складанні позову, - місцевий суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції є обгрунтованим, законним, тому підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді