Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 352/1969/16-ц

провадження № 61-7637св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Марковецька сільська рада Тисменицького району Івано-Франківської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, відділ державної реєстрації Тисменицької районної державної адміністрації, ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2018 року у складі судді Хоминець М. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 березня 2019 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, відділ державної реєстрації Тисменицької районної державної адміністрації, ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання незаконними і скасування рішень сільської ради та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Марковецької сільської ради від 26 серпня 2007 року йому передано у власність земельну ділянку площею 0,25 га, з них 0,05 га для будівництва і обслуговування будинку та господарських споруд та 0,20 га для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Марковецької сільської ради від 10 жовтня 2014 року № 13-21/14 йому надано дозвіл на складання технічної документації зі встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,05 га, для будівництва і обслуговування будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 .

Зазначає, що приватизував житловий будинок за вказаною адресою, 05 березня 2015 року зареєстрував на нього право власності та замовив технічну документацію зі встановлення меж присадибної земельної ділянки.

Між ним та ОСОБА_2 , яка є сусідкою, виник спір щодо розмежування суміжних земельних ділянок. У процесі розробки технічної документації виявилось, що він не може завершити процедуру приватизації земельної ділянки у наданому розмірі, оскільки ОСОБА_2 приватизувала частину наданої йому земельної ділянки та зареєструвала право власності, у тому числі і на частину його земельної ділянки: присадибну земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0467, площею 0,0427 га, на АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 здійснила оформлення та реєстрацію права власності на земельну ділянку на підставі скасованого рішення Марковецької сільської ради від 28 січня 2015 року, яким рекомендовано сторонам розділити загальну площу земельної ділянки, а саме: у пропорції 3/8 від загальної площі залишити за ним та 5/8 - за ОСОБА_2 . Вказане рішення сільської ради скасоване постановою Тисменицького районного суду від 17 липня 2015 року, яке набрало законної сили.

Межі земельної ділянки, яка відводилась відповідачу, погоджені земельною комісією сільської ради без його повідомлення та участі як суміжного землекористувача, з порушенням вимог Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376.

На переконання позивача, він правомірно набув право користування спірною земельною ділянкою, площею 0,05 га, його право користування не було припинено у законний спосіб та на законних підставах, оскаржувані ним рішення сільської ради від 24 квітня 2015 року «Про надання дозволу на складання проекту щодо відведення земельної ділянки» та від 05 серпня 2015 року «Про затвердження акта земельної комісії», якими погоджені межі між земельними ділянками сторін, порушують його права як належного землекористувача.

З огляду на викладене та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд:

- скасувати державнуреєстрацію земельної ділянки № :01:002:0467 у Державному земельному кадастрі та виключитивідомості про земельну ділянку за кадастровим номером :01:002:0467 з Державного земельного кадастру;

- скасувати державнуреєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим № :01:002:0467 за ОСОБА_2 та виключити відповідний запис із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- визнати незаконними і скасувати рішення Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 05 серпня 2015 року «Про затвердження актаземельної комісії», рішення Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 24 квітня 2015 року «Про надання дозволу на складання проекту щодо відведення земельної ділянки»;

- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні присадибною земельною ділянкою, орієнтовною площею 0,05 га, на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 22 ЗК УРСР від 18 грудня 1990 року та частини третьої статті 125 ЗК України від 25 жовтня 2001 року земельна ділянка, площею 0,05 га, на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку у встановленому порядку ОСОБА_1 не виділялась, відведення в натурі не проводилось, межі не встановлювались. Тому позивач не є законним землекористувачем. Позивачем не доведено, що приватизація відповідачем земельної ділянки, площею 0,0427 га, здійснена за рахунок його ділянки як законного землекористувача.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2018 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,20 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з інших підстав, ніж ті підстави, які обрав суд першої інстанції.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що згідно з матеріалами справи та фактичними обставинами, встановленими під час апеляційного розгляду, підтвердженими є доводи ОСОБА_1 про те, що він з 2002 року користується земельною ділянкою, площею 0,05 га, розташованою на АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та є належним землекористувачем. Зазначені обставини підтверджено довідками Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської, а також рішенням сільської ради від 10 жовтня 2014 року про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення технічної документації зі встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 , а також поданими у засіданні апеляційного суду сільським головою копіями з погосподарських книг сторін у справі.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції було встановлено, що рішенням Марковецької сільської ради від 25 грудня 2015 року

№ 7-2/15 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,0427 га, кадастровий номер :01:002:0467, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 ; передано у власність ОСОБА_2 , земельну ділянку, площею 0, 0427 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0467.

Зазначене рішення сільської ради є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, площею 0, 0427 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:0467, у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 04 січня 2016 року на підставі рішення Марковецької сільської ради від 25 грудня 2015 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, площею 0,0427 га, кадастровий номер :01:002:0467, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_2 Указані рішення сільської ради та свідоцтво про право власності на земельну ділянку позивачем не оспорені, що унеможливлює задоволення позовних вимог у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 просила скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 березня 2019 року, а рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2018 року залишити в силі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що під час вирішення спорів, пов`язаних з набуттям права власності на земельну ділянку, суди повинні враховувати наявність підстав та момент набуття стороною права на земельну ділянку у відповідний період. Апеляційний суд не врахував, що спірна частина земельної ділянки, яку позивач вважає такою, що входить до складу його ділянки, йому не відводилась в натурі і не закріплювалась межовими знаками на місцевості, як це передбачено нормами ЗК УРСР 1970 року, ЗК України 1990 року та ЗК України 2001 року. Оскільки цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку і споруд, обов`язковим було підтвердження факту придбання позивачем цього будинку. Право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 позивач вперше зареєстрував в березні 2015 року, тоді як родина ОСОБА_2 користується належним їм домоволодінням з 1965 року. Апеляційний суд помилково відніс до обліку земель на АДРЕСА_2 земельну ділянку, виділену ОСОБА_1 у 1991 році у іншій місцевості. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що мати ОСОБА_2 - ОСОБА_4 не була землекористувачем земельної ділянки, площею 0,05 га, за місцем свого проживання, а також помилково стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, відмовивши при цьому у позові. Головуючий у суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 повинен був заявити самовідвід у справі, оскільки має нерухоме майно у с. Марківці Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, в якому також проживає ОСОБА_1 .

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у червні 2019 року, ОСОБА_1 заперечував проти доводів ОСОБА_2 , а постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 березня 2019 року вважав законною та обґрунтованою.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано із Тисменицького районного суду Івано-Франківської області цивільну справу № 352/1969/16-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Згідно з довідками Марковецької сільської ради від 19 лютого 2015 року № 94 (а. с. 5, т. 1) та від 07 червня 2017 року № 110 (а. с. 110, т. 1), виданими на підставі погосподарських книг Марковецької сільської ради, за ОСОБА_1 рахувалась земельна ділянка для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель, розташована на АДРЕСА_1 , у таких розмірах:

у 1990 році - загальною площею 0,07 га, у тому числі 0,01 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель;

у 1991 році - загальною площею 0,30 га, з них 0,01 га для обслуговування житлового будинку;

у 1992-1993 роках - 0,50 га загальної площі, з них 0,01 га для обслуговування житлового будинку;

з 1994 року за господарством ОСОБА_1 рахується 0,50 га загальної площі, з них присадибна земельна ділянка площею 0,02 га;

з 2001 року - 0,50 га загальної площі, з них присадибна земельна ділянка площею 0,03 га і 0,47 га для ведення особистого селянського господарства;

з 2002 року - 0,50 га загальної площі, з них 0,05 га для обслуговування житлового будинку та 0,45 га для ведення особистого селянського господарства;

у 2007 році - 0,25 га загальної площі, з них 0,05 га для обслуговування житлового будинку і 0,20 га для ведення особистого селянського господарства (а. с. 5, 111, т. 1).

На підставі рішення Марковецької сільської ради народних депутатів від 05 жовтня 1991 року ОСОБА_1 виділено додаткову земельну ділянку в с. Одаї (а. с. 168-170, т. 1), а рішенням Виконавчого комітету Марковецької сільської ради народних депутатів від 27 листопада 1991 року ОСОБА_1 (до зміни прізвища - ОСОБА_1 , свідоцтво від 19 жовтня 1992 року (а. с. 170, т.1)) надано дозвіл на будівництво житлового будинку в с. Одаї.

Згідно з довідкою, виданою Виконавчим комітетом Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, та погосподарською книгою № 6 житловий будинок на АДРЕСА_1 , зареєстрований за ОСОБА_1 , побудовано у 1932 році.

Відповідно до заяви від 24 липня 2007 року ОСОБА_1 просив Марковецьку сільську раду надати дозвіл на приватизацію його житлового будинку (а. с. 171, 172, т. 1).

Право власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 03 березня 2015 року (а. с. 8, 9, т. 1).

Згідно з рішенням Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 26 серпня 2007 року № 231 у власність ОСОБА_1 передано земельну ділянку, площею 0,25 га, з якої для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд - 0,05 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,20 га (а. с. 4, т. 1).

Рішенням Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 10 жовтня 2014 року ОСОБА_1 надано дозвіл на складання технічної документації зі встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,05 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 (а. с. 6, т. 1).

Рішенням Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 24 квітня 2015 року ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка надається у власність, загальною площею 0,0427 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 51, т. 1).

Згідно з рішенням Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 25 грудня 2015 року 7-2/15 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що посвідчує право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 , площею 0,0427 га, кадастровий номер :01:002:0467, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_2 та передано указану ділянку у власність ОСОБА_2 .

З довідки відділу Держземагентства у Тисменицькому районі від 25 травня 2015 року відомо, що станом на 01 травня 2014 року запропоновано до відведення на користь ОСОБА_2 на умовах власності 0,0427 га із земель сільськогосподарського призначення (а. с. 54, т.1).

Згідно з довідкою Марковецької сільської ради від 7 серпня 2015 року у користуванні ОСОБА_2 з 2015 року перебуває земельна ділянка, площею 0,0427 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Одаї. На земельній ділянці відсутні будівлі і споруди (а. с. 71-73, т. 1).

За даними із довідки Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року № 111 за ОСОБА_2 рахується земельна ділянка на АДРЕСА_2 у таких розмірах: з 1990 року - 0,25 га, з яких 0,01 га - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель, яка в 1991 році збільшилась до 0,55 га загальної площі; протягом 2011-2017 років - 2,25 га загальної площі, з яких 0,55 га - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і 2,00 га - для ведення особистого селянського господарства (а. с. 112, т. 1).

Відповідно до особового рахунку НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 до 1990 року господарство належало подружжю ОСОБА_7 , а з 1991 року - рахувалося тільки за ОСОБА_1 . З цього часу у його користуванні перебувала земельна ділянка, у тому числі для обслуговування будинку. З 2002 року за господарством ОСОБА_1 рахувалася земельна ділянка, площею 0,05 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель у користуванні.

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 в натурі, виготовленої ОСОБА_9 , встановлено, що у фактичному користуванні ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку перебуває лише земельна ділянка, площею 0,0256 га, а у власності ОСОБА_2 (згідно з межею) перебуває земельна ділянка, площею 0,0427 га (а. с. 14, т. 1).

Відповідно до особових рахунків із погосподарської книги за матір`ю ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , з 1990 року рахуються земельні ділянки в АДРЕСА_1, а до 1990 року на АДРЕСА_1 , під будівлями рахувалося тільки 0,01 га.

Апеляційним судом встановлено, що до 90-тих років по сусідству із господарством ОСОБА_10 знаходився будинок ОСОБА_4 , однак до передання земельної ділянки, площею 0,05 га, для користування ОСОБА_10 будинок було зруйновано, і земельною ділянкою користувався виключно ОСОБА_10 . Проти зазначеного в судовому засіданні в апеляційному суді ОСОБА_2 не заперечувала. Відповідно до записів у погосподарській книзі ОСОБА_2 проживає у власному господарстві на АДРЕСА_2 з 1988 року.

Пунктом 7 висновку начальника відділу Держгеокадастру у Тисменицькому районі від 25 вересня 2015 року (а. с. 56, т. 1) встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_2 надавалася за рахунок земель запасу Марковецької сільської ради.

Рішенням Марковецької сільської ради від 28 січня 2015 року про приватизацію земельних ділянок рекомендовано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 провести обміри загальної площі двох земельних ділянок та загальну площу розділити в таких пропорціях: 3/8 від загальної площі залишити ОСОБА_1 , 5/8 від загальної площі - ОСОБА_2 (а. с. 7, т. 1).

Постановою Тисменицького районного суду від 17 липня 2015 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2016 року, за адміністративним позовом ОСОБА_1 визнано неправомірним та скасовано рішення 22 сесії шостого скликання Марковецької сільської ради від 28 січня 2015 року про приватизацію земельних ділянок.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 11 березня 2019 року не повною мірою відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Щодо вирішення справи по суті

Предметом позову у цій справі є скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання незаконними і скасування рішень сільської ради про затвердження акта земельної комісії та про надання ОСОБА_2 дозволу на складання проекту щодо відведення земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Правовими підставами для звернення до суду з цим позовом позивач визначив положення статей 81, 116, 125, 141 ЗК України.

ОСОБА_2 оскаржує постанову апеляційного суду лише в частині встановлення судом обставин правомірності користування ОСОБА_1 з 2002 року земельною ділянкою, площею 0,05 га, для обслуговування житлового будинку, розташованої на АДРЕСА_1 .

З огляду на положення статті 400 ЦПК України постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 11 березня 2019 року щодо підстав для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову по суті не переглядається.

За змістом положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (стаття 367 ЦПК).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 є належним землекористувачем земельної ділянки, площею 0,05 га, для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 , користується земельною ділянкою з 2002 року.

Такий висновок суд апеляційної інстанції зробив на підставі доказів, які містяться у матеріалах справи, зокрема, довідки Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 07 червня 2017 року № 111, рішень Марковецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 26 серпня 2007 року № 231 та від 10 жовтня 2014 року, відомостей з особового рахунку АДРЕСА_4 .

Також судом взято до уваги наявність постанови Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2015 року у справі № 352/916/15-а, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2016 року, за адміністративним позовом ОСОБА_1 , якою визнано неправомірним та скасовано рішення 22 сесії шостого скликання Марковецької сільської ради від 28 січня 2015 року про приватизацію земельних ділянок.

У вказаній адміністративній справі суди встановили, що сільська рада провела розподіл земельних ділянок з порушенням норм земельного законодавства; рішення Марковецької сільської ради від 28 січня 2015 року має рекомендаційний характер, і сільська рада, не маючи жодних обмірів земельної ділянки, визначила частки ОСОБА_1 у меншому розмірі, що суперечить рішенню Марковецької сільської ради від 26 серпня 2007 року, яким йому надано земельну ділянку площею 0,25 га, у тому числі 0,05 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Обставини, які покладені в основу рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , встановлені апеляційним судом на підставі наявних у матеріалах справи доказів, досліджених належним чином, з наведенням аргументованих мотивів щодо їх значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

При цьому неправильного застосування норм матеріального права апеляційний суд не допустив, оскільки відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 з огляду на те, що спірна частина земельної ділянки на момент вирішення спору перебувала у власності ОСОБА_2 на підставі рішення Марковецької сільської ради від 25 грудня 2015 року № 7-2/15 та свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку від 04 січня 2016 року, які не оспорені та є чинними.

Апеляційний суд не піддав сумніву законність указаного рішення Марковецької сільської ради, не встановлював обставин порушення вимог законодавства України під час його прийняття, а лише вказав на неефективність обраного позивачем способу захисту у цій справі та роз`яснив позивачу можливість звернення до суду з іншим позовом, який буде відповідати суті правовідносин сторін у справі.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги в частині вирішення спору по суті.

Крім того, наведені заявником обставини для заявлення головуючим у суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 самовідводу у справі є необґрунтованими для відведення судді у розумінні положень цивільного процесуального законодавства України. Наявність підстав, визначених статтями 36-37 ЦПК України, для його самовідводу колегією суддів не встановлено.

Щодо вирішення питання про судовий збір за подання апеляційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 вказувала також на незаконність стягнення з неї на користь ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України «Про судовий збір»).

Частиною восьмою статті 6 указаного закону передбачено, що розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.

Частинами першою та другою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Незважаючи на те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2018 року було частково задоволено, а вказане рішення було скасовано, суд апеляційної інстанції у підсумку відмовив позивачу у задоволенні позову.

За таких обставин, відповідно до положень статті 141 ЦПК України відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору.

Таким чином, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вирішення питання про розподіл судових витрат у справі з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про розподіл судових витрат у справі.

Висновки за наслідками розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої та другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 березня 2019 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 840,20 грн, сплаченого за подання апеляційної скарги, і ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 судового збору у розмірі 840,20 грн, сплаченого за подання апеляційної скарги.

В іншій частині постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк