Провадження № 2/752/1011/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10.03.2021 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.

секретаря - Воробйова І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг ПРО», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВАН КЛІК» про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг ПРО», третя особа Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандр Україна» про визнання недійсним правочину, а саме договору про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 80-ФК від 10.12.2014 та № 115/ФК від 16.01.2015, стягнути з відповідача судовий збір та витрати на надання професійної правової допомоги.

В якості обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувають цивільні справи № 755/10913/17, № 755/10916/17 за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра-Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків. В зазначених справах третя особа посилається на договір добровільного страхування кредитів № 70.0000005 від 07.08.2015, предметом якого є добровільне страхування договорів про надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів №№ 80-ФК від 10.12.2014, 115-ФК від 16.01.2015, укладені між ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг ПРО» та ОСОБА_1 . Однак позивач зауважує, що вказані договори з відповідачем не укладав та не має до них жодного відношення, як сторона договору. Слідчим відділом Генеральної прокуратури України відносно відповідача здійснювалось досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 0000405 від 09.07.2015 та № 001028 по факту вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 191, 209 КК України. Позивач, як сторона договорів № 80-ФК від 10.12.2014 та № 115-ФК від 16.01.2015, не підписував, не знайомився з їх умовами, строками, іншими істотними умовами, зазначеними в тексті вказаних договорів.

Враховуючи наведене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03.09.2019, відкрито провадження у справі та призначено справу до в підготовче засідання.

В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку.

В судове засідання відповідач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, свого представника не направив.

Представник третьої особи ПАТ «СК «Ван Клік», в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, свого представника не направив.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг ПРО» та ОСОБА_1 10.12.2014 укладено договір фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 80-ФК. Відповідно до вказаного договору кредитодавець зобов`язується надати позичальникові фінансовий кредит за рахунок власних коштів у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Сума кредиту становить 145000,00 грн. Строк кредиту - з моменту його надання згідно п. 2.1.- 2.2. Договору по 10.12.2015.

Окрім того, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг ПРО» та ОСОБА_1 16.12.2014 укладено договір фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 115-ФК. Відповідно до вказаного договору кредитодавець зобов`язується надати позичальникові фінансовий кредит за рахунок власних коштів у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Сума кредиту становить 148000,00 грн. Строк кредиту - з моменту його надання згідно п. 2.1.- 2.2. Договору по 30.09.2015.

Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видавався частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину вона із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як зазначив позивач, в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувають цивільні справи № 755/10913/17, № 755/10916/17 за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра-Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків. В зазначених справах третя особа посилається на договір добровільного страхування кредитів № 70.0000005 від 07.08.2015, предметом якого є добровільне страхування договорів про надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів №№ 80-ФК від 10.12.2014, 115-ФК від 16.01.2015, укладені між ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг ПРО» та ОСОБА_1 . Дніпровським районним судом м. Києва у цивільній справі № 755/10916/17 призначено почеркознавчу експертизу та надано для проведення експертизи копію договору про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 115-ФК від 16.01.2015. Однак підтвердити чи спростувати, що позивач підписав вказаний вище договір експертам не виявилося можливим, про що свідчить повідомлення Київського науково-дослідного інституту судових експертних про неможливість надання висновку № 14527/14528/18-32 віл 28.12.2018, так як відповідачем не було надано оригінали документів.

Позивач зазначає, що як сторона договору №№ 80-ФК від 10.12.2014, 115-ФК від 16.01.2015 не підписував, не знайомився з їх умовами, строками, іншими істотними умовами, зазначеними в тексті вказаних договорів. Зазначені обставини в ході розгляду даної справи відповідачем спростовані належними та допустимими доказами не були.

Отже, суд визнає, що підпис від імені позивача у договорах вчинено іншою особою без дотримання положень ст. 207 ЦК України, а також за відсутності належної довіреності, наданої за правилами ст.ст. 244, 245 ЦК України.

Згідно положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст. 77 цього Кодексу належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, суд вважає, що позивачем доведено належними і допустимими доказами, що під час укладання оспорюваних договорів, текст договорів було підписано від імені позивача сторонньою особою, яка не мала повноважень на вчинення такої дії, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним правочину, а саме договору про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 80-ФК від 10.12.2014 та № 115/ФК від 16.01.2015, стягнути з відповідача судовий збір та витрати на надання професійної правової допомоги.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З матеріалів справи вбачається, що правова допомога надавалася позивачу адвокатом Науменко Миколою Петровичем (свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю № 1350, на підставі рішення Київської міської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 22.06.1999 № 6) на підставі Договору про надання правової допомоги від 21.11.2017, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Науменко М.П.

В матеріалах справи наявні копії рахунків на оплату № 1 від 15.05.2019, покупець ОСОБА_1 , постачальник: Науменко М.П. за юридичні послуги (написання позовної заяви) на суму 2400,00 грн, № 2 від 15.05.2019 за юридичні послуги (3 судові засідання) на суму 3900,00 грн, № 3 від 15.05.2019 за юридичні послуги (гонорар) на суму 5663,20 грн.

Таким чином, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката в загальному розмірі 13500,00 грн , підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1536,80 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг ПРО», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВАН КЛІК» про визнання правочину недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним правочин, а саме договір про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 80-ФК від 10.12.2014 між ТОВ «Фінансова компанія Факторинг ПРО» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Баренбойма, 12) та ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Визнати недійсним правочин, а саме договір про надання фінансового кредиту за рахунок власних коштів № 115-ФК від 10.12.2014 між ТОВ «Фінансова компанія Факторинг ПРО» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Баренбойма, 12) та ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Факторинг ПРО» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Баренбойма, 12) на користь позивача ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн 80 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Факторинг ПРО» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Баренбойма, 12) на користь позивача ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на надання юридичних послуг в розмірі 13500 (тринадцять тисяч п`ятсот) грн 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Голосіївський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю.Ю. Мазур