РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді Бучко Т.М.

секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що є власницею квартири АДРЕСА_1 . У квартирі зареєстровані та проживають її донька ОСОБА_5 , онук ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3 . Підставою для проживання відповідача у квартирі були шлюбні відносини з її донькою. Рішенням суду від 3 вересня 2020 року шлюб між ними був розірваний. Відповідач систематично порушує правила співжиття, неодноразово її донька зверталася в поліцію в зв`язку з неадекватною його поведінкою. Відповідач неодноразово вчиняв дебош, часто перебуває в стані алкогольного сп`яніння, висловлюється нецензурною лайкою, влаштовує сварки та виносить речі з квартири. Починаючи з 2018 року відповідач не сплачує кошти за користування жилим приміщенням і не несе оплату за комунальні послуги, а також не несе інших витрат з утримання квартири. Проживання відповідача у квартирі становить небезпечку для життя та здоров`я її доньки ОСОБА_5 .

Ухвалою від 9 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 суд прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.

19 лютого 2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог як необґрунтованих. Заперечення проти позову мотивує тим, що ОСОБА_3 більше 23 років проживав за адресою АДРЕСА_2 , де зареєстрований на законних підставах, та вважав, що квартира належить його дружині ОСОБА_5 , доньці позивача. Після звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу дружина постійно погрожував вигнати його з дому, оскільки квартира належить її матері ОСОБА_1 17 липня 2020 року в квартирі змінено всі замки і потрапити до неї він не має можливості. З того часу проживає в гаражі, а тому ніяких перешкод у користуванні житловим приміщенням не здійснює. 18 липня 2020 року звертався із заявою про вчинення домашнього насильства економічного характеру (не допуск в житло) до Рівненського відділу поліції, а також із заявою про видачу обмежувального припису до Рівненського міського суду. 13 серпня 2020 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні щодо нього домашнього насильства. Крім того, донька позивача нанесла йому 16 червня 2020 року тілесні ушкодження. Порушення правил співжиття допускаються і його колишньою дружиною. До 2018 року ОСОБА_3 постійно сплачував комунальні платежі і лише з 2018 року почав робити це рідше, оскільки отримав тяжку травму голови та всі заощадження витратив на лікування. Готовий сплачувати свою частку нарахувань за житлово-комунальні послуги, якщо буде проживати у спірній квартирі. За час проживання в квартирі за власні кошти зробив ремонт усіх кімнат, змінив міжкімнатні та вхідні двері, умеблював помешкання та сплачував квартплату. Інколи вживає алкогольні напої, однак в такому стані веде себе адекватно і нікого не зачіпає. Проте, коли він спав його колишня дружина та син примусово його зв`язували та викликали «швидку» або самостійно доставляли в лікувальний заклад, щоб документально засвідчити стан алкогольного сп`яніння. Позбавлення відповідача, який не має іншого житла та є інвалідом ІІ групи з ураженням центральної нервової системи та опорно-рухового апарату, права проживати у спірній квартирі не відповідає «нагальній суспільній необхідності» і не є спів розмірним із переслідуваною законною метою. Поведінка відповідача викликана антисоціальною поведінкою дочки позивача, з якою вони спільно проживали до моменту незаконного позбавлення його права на житло.

26 лютого 2021 року суд отримав відповідь на відзив, в якій представник позивача вказує, що ініціатором конфліктів є відповідач, який зловживає спиртними напоями. Вина ОСОБА_5 в нанесенні тілесних ушкоджень не може бути встановлена записом лікаря у медичній карті. Твердження відповідача не відповідають дійсності та не підтверджуються достовірними доказами. У задоволенні заяви ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису судами було відмовлено. Відповідач ніяким чином не спростовує аргументи щодо пріоритетності права позивача та інших співмешканців на захист їх життя та здоров`я. Протягом тривалого часу як позивач, так і інші співмешканці ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не мають можливості в повній мірі реалізувати своє право на користування квартирою через побоювання за своє життя і здоров`я.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача додатково пояснив, що позивач у спірній квартирі не проживає, там мешкає її донька. Однак, вона має намір проживати у своїй квартирі, але поведінка відповідача перешкоджає їй у цьому. Негативна поведінка відповідача підтверджується інформацією МВС щодо неодноразових викликів працівників поліції, які проводили з останнім профілактичні бесіди. Очевидним є факт неможливості проживання разом в одному помешканні відповідача та інших співмешканців. Власник квартири та її онук з сім`єю мають намір мешкати у спірній квартирі, але позбавлені такої можливості через поведінку відповідача. Відповідач не залишиться без житла, оскільки певний час після видворення з квартири проживав у своєї матері. У будь-якому випадку саме власнику майна належить право вирішувати хто буде проживати у її квартирі. Просять позов задовольнити.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що після одруження проживав з ОСОБА_5 в господарстві її батьків, в будівництві якого приймав участь, але позивач їх звідки вигнала. Пізніше продав належну йому «малосімейку» та придбав автомобіль, щоб заробляти гроші. Ініціатором конфліктів була його дружина. Позивач з ними ніколи не проживала. Після отриманої травми має ІІ групу інвалідності. Наразі змушений проживати в гаражі, бо колишня дружина вигнала його з квартири. Під час морозів деякий час мешкав у свої матері, але там теж немає умов для проживання. Останнім часом підробляє таксистом. Інколи вживає спиртні напої, але тільки в позаробочий час. Дружина працювала за все їх спільне життя лише десять років і то її виганяли з роботи за пияцтво. Представник відповідача пояснив, що відповідач ніяких дій щодо пошкодження чи руйнування житла не вчиняв. Порушення правил співжиття допускає і колишня дружина відповідача. Просять відмовити в задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_5 показала, що після одруження та народження дитини батьки дозволили їм з відповідачем проживати у маминій квартирі з умовою, що вони допоможуть добудувати будинок в селі. Має до відповідача велику неприязнь, бо він написав на сина заву в поліцію, що той ніби-то його побив. З липня 2020 року відповідач не проживає у квартирі, оскільки вона поміняла замки, бо почав речі вивозити з квартири. З її матір`ю у відповідача відносин немає, вони все життя «на ножах». Матір проживає в селі, але хоче мешкати у кватирі, щоб за нею на старості хтось доглядав. Комунальні послуги сплачує вона. Відповідач раніше давав по 1000 чи 500 грн в місць на оплату комунальних платежів. Конфлікти між ними були завжди. Після виходу на пенсію 12 років тому відповідач почав зловживати спиртними напоями, під час тривалих «запоїв» за собою не прибирає, в помешканні нестерпний сморід. Відповідач чинить психологічний, а інколи і фізичний тиск на неї, тому неприязні стосунки між ними унеможливлюють спільне проживання.

Свідок ОСОБА_6 показав, що відповідач, його батько, постійно перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Проживати з ним в одній квартирі ні він, ні матір, ні баба не можуть. Він з сім`єю живе у батьків дружини, але хоче переїхати до бабиної квартири. Між батьками постійно відбувалися сварки, ініціатором яких був батько, хоча до побоїв не доходило. В стані алкогольного сп`яніння батько лежить у своїй кімнаті, але сморід у квартирі нестерпний. Щорічно возили його в лікарню, щоб вивести з цього стану. Наразі він з відповідачем не спілкується і де він живе не знає.

Свідок ОСОБА_7 показав, що його сусід ОСОБА_3 більше 20 років проживає у спірній квартирі. На службі мав хорошу репутацію, працьовитий, відповідальний, жодного разу не був на роботі у нетверезому стані. Їздив на заробітки, робив у кватирі ремонт, купував меблі. З ОСОБА_5 у відповідача іноді бували сварки. Сусіди на поведінку відповідача не скаржились і поліцію ніхто не викликав. Нині відповідач живе в гаражі, бо жінка з тещею вигнали його з квартири.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків.

Суд встановив, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою ЖБК «Комунальник» від 5 листопада 1992 року № 44, реєстраційним посвідченням № 191-109-53569 від 19 грудня 2001 року, виданим Рівненським міським бюро технічної інвентаризації, та випискою з матеріалів інвентаризаційної справи для відчуження № 258 від 3 лютого 2020 року.

У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_5 (донька позивача), ОСОБА_3 (відповідач) та ОСОБА_6 (онук позивача), про що свідчить довідка про склад сім`ї та/або кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 7287 від 4 лютого 2020 року, видана Центром надання адміністративних послуг у місті Рівному.

Відповідач зареєстрований у спірній квартирі та вселився до неї з відома позивача як чоловік її доньки ОСОБА_5 . Шлюб між відповідачем та донькою позивача розірваний рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 3 вересня 2020 року у справі № 569/21717/19.

З дати вселення в спірну квартиру відповідач проживав у ній до 17 липня 2020 року, а саме до моменту, коли позивач та її донька змінили замки в квартирі і не допускають відповідача до помешкання для проживання. З липня 2020 року відповідач проживає у належному йому на праві власності гаражі, іншого житла, крім спірної квартири, не має. Доказів на спростування вказаних обставин позивачем не надано.

Доводи представника позивача про можливість проживання відповідача у своєї матері не спростовують факту відсутності в останнього іншого житла, так як з показань свідка ОСОБА_7 встановлено, що проживання відповідача у матері зумовлене погодними умовами, було тимчасовим і наразі він надалі мешкає у гаражі.

Також суд встановив, що позивач у спірній квартирі разом з відповідачем з моменту його вселення не проживала і нині не проживає. З показань свідка ОСОБА_6 встановлено, що він теж не проживає в кватирі з 2011 року. Фактично в кватирі мешкає лише донька позивача ОСОБА_5 , колишня дружина відповідача.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом першим статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ст.10 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом.

За вимогами ст.157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 116 ЖК Української РСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження. Під заходами впливу маються на увазі заходи попереджання, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ тощо.

Відповідно до інформації Рівненського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області № 11577/200/01-20 від 30 липня 2020 року в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області зареєстровані звернення:

- ОСОБА_5 про те, що 26 січня 2019 року по АДРЕСА_2 чоловік поводить себе неадекватно, вчиняє дебош (матеріал списаний в справу згідно Закону України «Про звернення громадян);

- ОСОБА_5 про те, що 28 січня 2020 року за адресою АДРЕСА_2 чоловік в стані сильного алкогольного сп`яніння поводить себе неадекватно, вчиняє дебош (матеріал списаний в справу згідно Закону України «Про звернення громадян);

- ОСОБА_5 про те, що 10 червня 2020 року по АДРЕСА_2 чоловік ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння впав та заподіяв собі тілесні ушкодження (матеріал списаний в справу згідно Закону України «Про звернення громадян);

- повідомлення УПП-Блонський про те, що 15 червня 2020 року по АДРЕСА_2 до екіпажу «Поліна» звернулася ОСОБА_5 із заявою, що її чоловік вчинив відносно неї психологічне та фізичне домашнє насильство (складено адміністративний протокол за ч.1 ст.173-2 КУпАП);

- ОСОБА_5 про те, що 5 липня 2020 року по АДРЕСА_2 виник конфлікт з чоловіком, з яким знаходиться на стадії розлучення (складено адміністративний протокол за ч.2 ст.173-2 КУпАП);

- ОСОБА_5 про те, що 5 липня 2020 року по АДРЕСА_2 чоловік вчиняє сварку, висловлюється нецензурною лайкою, виносить речі з квартири (матеріал списаний в справу згідно Закону України «Про звернення громадян).

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 вересня 2020 року у справі № 569/10150/20 ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн. Зі змісту постанови встановлено, що ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство відносно дружини ОСОБА_5 , в ході якого ображав її нецензурною лайкою, шарпав за волосся та душив за горло.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2020 року у справі № 569/11361/20 ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП із застосуванням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 680 грн. За змістом постанови ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме вчинив конфлікт до своєї дружини ОСОБА_5 , під час якого ображав її та погрожував.

Разом з тим, з інформації Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області від 22 лютого 2021 року суд встановив, що в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області зареєстровані звернення:

- ОСОБА_3 про те, що 5 липня 2020 року по АДРЕСА_2 дружина ОСОБА_5 не впускає в квартиру, вчиняє сварку (складено адміністративний протокол);

- ОСОБА_3 про те, що 15 червня 2020 року дружина ОСОБА_5 вчиняє насильство, перебуваючи в нетверезому стані, застосовує фізичну силу (зареєстровано в ЄРДР);

- повідомлення ОСОБА_8 про те, що 16 червня 2020 року в травмпункт ЦМЛ звернувся ОСОБА_3 , з його слів 15 червня 2020 року близько 20:30 год. його побила дружина, діагноз забій м`яких тканин обличчя (зареєстровано в ЄРДР);

- ОСОБА_3 про те, що 19 червня 2020 року по АДРЕСА_2 дружина ОСОБА_5 в нетверезому стані вчиняє дебош, б`є речі домашнього вжитку, вчиняє фізичне насильство відносно заявника, який має інвалідність (складено адміністративний протокол);

- ОСОБА_3 про те, що 2 липня 2020 року по АДРЕСА_2 дружина ОСОБА_5 в нетверезому стані вчиняє домашнє насильство (матеріал списаний в справу згідно Закону України «Про звернення громадян);

- ОСОБА_3 про те, що 17 липня 2020 року по АДРЕСА_2 дружина ОСОБА_5 не впускає в квартиру, вчиняє сварку (матеріал списаний в справу згідно Закону України «Про звернення громадян);

- ОСОБА_3 про те, що 18 липня 2020 року дружина ОСОБА_5 вчиняє домашнє насильство, що виражається в обмеженні доступу до житла (приєднано до іншого ЄО).

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 серпня 2020 року у справі № 569/10032/20 ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, звільнено від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням. Зі змісту постанови встановлено, що ОСОБА_5 вчинила насильство в сім`ї відносно свого чоловіка ОСОБА_3 , а саме штовхала в обличчя рукою, пошкодила холодильник, побила продукти харчування.

Вказані обставини свідчать, що порушення правил співжиття допускають як відповідач ОСОБА_3 , так і його колишня дружина ОСОБА_5 , донька позивача.

Суд звертає увагу, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК Української РСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показала, що неприязні відносини з чоловіком виникли після звинувачення останнім сина ОСОБА_6 у заподіянні йому в 2018 році травми голови. При цьому підтвердила, що вона теж виступає ініціатором сварок, коли відповідач перебуває у нетверезому стані.

Конфлікти між відповідачем та донькою позивача ОСОБА_5 виникають переважно на грунті неприязних відносин між колишнім подружжям, а не з приводу користування спірною квартирою, оскільки відповідач проживав в окремій кімнаті.

Суду не надано доказів, що відповідач будь-яким чином перешкоджає позивачу та іншим особам користуватися жилим приміщенням. Більше того, з липня 2020 року відповідач не проживає у спірній квартирі в зв`язку з не допуском його до неї.

Не заслуговують на увагу доводи представника позивача, що позивач та її онук ОСОБА_6 не мають можливості в повній мірі реалізувати своє право на користування квартирою через побоювання за своє життя і здоров`я, оскільки вказані особи у спірній квартирі не проживають, доказів вчинення відповідачем будь-якої протиправної поведінки щодо них в судовому засіданні не здобуто.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ст.116 ЖК без надання іншого житлового приміщенні, а також положення ст.78 ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання та громадського пливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Позивачем в порушення вказаних вимог не надано доказів того, що до відповідача вживалися заходи попередження або громадського впливу щодо недопущення порушення правил співжиття чи про наслідки, які можуть настати, і такі заходи не дали позитивних результатів.

Постанови суду у справах про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП не є підтвердженням факту здійснення заходів попередження відповідача про його виселення у разі продовження ним вчинення таких дій. Факти звернення до правоохоронних органів зі скаргами на поведінку відповідача щодо вчинення останнім домашнього насильства без застосування до винної особи заходів попередження чи впливу цими органами про недопущення порушення правил співжиття не є підставою для виселення.

Позивач в обґрунтування позову посилається також на ч.2 ст.97 ЖК Української РСР, відповідно до якої договір піднайму може бути достроково розірвано, якщо піднаймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, чи систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення піднаймачем плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги.

Відповідач був вселений в спірну квартиру як член сім`ї дочки позивача за згодою позивача. Доказів укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договору піднайму суду не надано, а тому твердження позивача про несплату коштів за користування жилим приміщенням є безпідставними. До 2018 року відповідач надавав кошти для сплати комунальних послуг, що підтвердила в своїх показаннях свідок ОСОБА_5

21 квітня 2018 відповідач отримав тяжку черепно-мозкову травму та тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, про що свідчить довідка № 207 від 17 липня 2018 року Рівненської центральної міської лікарні. З 27 серпня 2018 року відповідачу встановлено другу групу інвалідності з ураженням центральної нервової системи та опорно-рухового апарату довічно, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0948987 від 10 вересня 2018 року. Зазначені обставини об`єктивно могли завадити відповідачу вчасно та в повній мірі сплачувати комунальні платежі. З липня 2020 року відповідач не проживає у спірній квартирі через не допуск до неї, а тому з цього часу не несе обов`язку зі сплати комунальних платежів, оскільки фактично ними не користується.

Відповідач тривалий час проживає в спірній квартирі (більше 23 років), здійснював ремонт квартири, що підтвердили свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , умебльовував помешкання.

Позивачем не доведено підстав, визначених ст.116 ЖК Української РСР, для застосування такого крайнього заходу втручання у право відповідача на житло як виселення. Крім того, та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатись належним їй майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Враховуючи, що виселення з передбачених ст.116 ЖК Української РСР підстав є крайнім заходом впливу до порушника та матеріали справи не містять доказів про застосування до відповідача заходів попередження та громадського впливу за порушення правил співжиття, які не дали результату, суд вважає необхідним у задоволенні позову про виселення відповідача із квартири без надання іншого жилого приміщення відмовити та попередити ОСОБА_3 про те, що у випадках порушення правил співжиття його може бути виселено зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення - відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про те, що у випадках порушення правил співжиття його може бути виселено з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

позивач - ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач - ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складене 14 квітня 2021 року.

Суддя