Постанова

Іменем України

12 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 642/1989/19

провадження № 61-5477св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - державний реєстратор юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань сектору державної реєстрації права власності на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Гаспарян Гамлет Автікович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Ткаченко Юлією Олегівною, на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 липня 2019 року у складі судді Грінчук О. П. та постанову Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний реєстратор юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань сектору державної реєстрації права власності на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Гаспарян Гамлет Автікович, про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань сектору державної реєстрації права власності на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Гаспарян Г. А., про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 01 вересня 2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством комерційного банку «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра») укладено договір надання споживчого кредиту № 6/4/20/2008/840-К/2403, відповідно до умов якого вона отримала кредитні кошти в сумі 119 325,56 доларів США зі сплатою 12,8 відсотків річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 25 серпня 2038 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 01 вересня 2008 року між нею та ВАТ КБ «Надра» укладено іпотечний договір, згідно умов якого вона надала в іпотеку ВАТ КБ «Надра» нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , площею 72,4 кв. м, що належить їй на праві власності. 15 січня 2011 року ВАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 01 вересня 2008 року № 6/4/20/2008/840-К/2403, у задоволенні якого 14 березня 2011 року відмовлено. 24 червня 2011 року Апеляційний суд Харківської області рішення суду першої інстанції скасував, позов ВАТ КБ «Надра» задовольнив та стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» всю суму заборгованості за кредитним договором. У зв`язку із наявністю в ОСОБА_1 грошової заборгованості за кредитним договором, банк в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виставив на електронні торги відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за кредитним договором, яке купив ОСОБА_2

04 грудня 2018 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договори відступлення прав вимоги за кредитним договором та іпотечним договором, згідно яких ПАТ КБ «Надра» передало ОСОБА_2 право вимоги за договорами кредиту та іпотеки від 01 вересня 2008 року, укладені з ОСОБА_1 , про що 06 грудня 2018 року ПАТ КБ «Надра» повідомив ОСОБА_1 листом.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15 березня 2019 року ОСОБА_1 , встановила, що 26 лютого 2019 року державний реєстратор Печенізької районної адміністрації Харківської області Гаспарян Г. А. зареєстрував право власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_2 на підставі договору про відступлення прав за іпотечним договором. Проте, пунктом 5.3 договору іпотеки від 01 вересня 2008 року № 6/4/20/2008/980-І/2404 передбачений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому відсутнє застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Крім того, державний реєстратор під час вчинення нотаріальних дій не перевірив отримання ОСОБА_1 вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором та всупереч положенням, визначеними між іпотекодавцем та іпотекодержателем в договорі іпотеки зареєстрував право власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме запис про право власності № 30541341, вчинений 26 лютого 2019 року державним реєстратором юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань сектору державної реєстрації права власності на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Гаспарян Г. А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45792528 від 04 березня 2019 року про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

24 квітня 2019 року згідно частини третьої статті 49 ЦПК України, позивачем змінено суб`єктний склад учасників даної справи, а саме: позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - державний реєстратор юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань сектору державної реєстрації права власності на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Гаспарян Г. А.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 11 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме запис про право власності № 30541341, вчинений 26 лютого 2019 року державним реєстратором юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань сектору державної реєстрації права власності на нерухоме майно Печенізької районної державної адміністрації Гаспарян Г. А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45792528 від 04 березня 2019 року про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 неправомірно використав своє право звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , поспішно вчинив дії щодо переходу до нього права власності, порушуючи порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлений в договорі іпотеки, а саме: відсутність між іпотекодавцем та іпотекодержателем домовленості про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, та з порушенням вчинення такої реєстраційної дії, у зв`язку з відсутністю оцінки предмету іпотеки під час набуття ОСОБА_2 права власності на нього та відсутності належного отримання ОСОБА_1 вимоги ОСОБА_2 про усунення порушень.

Таким чином, рішення державного реєстратора про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на предмет іпотеки здійснено з порушенням вимог Закону, що дає підстави для задоволення позову про визнання незаконною та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

Постановою Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника Ткаченко Ю. О. , залишено без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 липня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення мотивоване тим, що оскільки пряме застереження про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя в договорі відсутнє, доказів про досягнення домовленості сторін на перехід права власності на предмет іпотеки відповідно до вимог пункту 5.3, зокрема договору про задоволення вимог іпотекодержателя у вказаний спосіб, відповідачем не надано, реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_2 не можна вважати законною.

Таким чином, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав державний реєстратор, в порушення вимог частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не перевірив подані йому документи на відповідність їх змісту умовам іпотечного договору, а саме пункту 5.3 вказаного договору і статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, положень про можливість іпотекодержателем вибрати інший варіант звернення стягнення на предмет іпотеки передбачений статтею 37 Закону України «Про іпотеку» - в договорі не зазначено, адже іпотекодержатель при зверненні стягнення на предмет іпотеки обмежується лише пунктом 5.3 договору іпотеки, про що сторони також домовились в пункті 5.4 вказаного договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2020 року ОСОБА_2 через адвоката Ткаченко Ю. О., подав касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 липня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 915/297/17, застереження дорівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом. Іпотечне застереження містить правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. Обставина, що перехід права відбудеться в майбутньому в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, є обставиною, яка обумовлює виникнення права власності (передачу майна) залежно від стану виконання зобов`язань за договором.

Суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення на підставі недопустимих доказів, а саме позивач надала копію вимоги та копії документів, які підтверджують факт направлення вимоги, проте ці докази є матеріалами реєстраційної справи та не можуть бути оприлюднені у вільному доступі.

Крім того, суди не зазначають, які саме вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 порушено реєстратором.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У вересні 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що правовідносини між кредитором-іпотекодержателем та позичальником-іпотекодателем склались на підставі договорів кредиту та іпотеки від 01 вересня 2008 року з урахуванням Закону України «Про іпотеку» в редакції від 23 лютого 2006 року, діючій на час їх укладення, що взято до уваги судом при розгляді справи і ухваленні рішення. ОСОБА_2 неправильно оцінює правовідносини, які склалися між сторонами, спираючись на Закон № 800-VI від 25 грудня 2008 року, яким внесені зміни до Закону України «Про іпотеку», щодо договору про задоволення вимог іпотекодержателя і відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками. Враховуючи, що закон не має зворотної сили, вказані зміни відносяться тільки до іпотечних договорів, укладених після набрання чинності Закону № 800-VI від 25 грудня 2008 року.

Крім того, твердження в касаційній скарзі ОСОБА_2 , що суд ухвалив рішення на підставі недопустимих доказів не відповідає обставинам справи і спростовується правильною позицією суду.

За наявності перелічених судом порушень, внесення запису державним реєстратором про право власності іпотекодержателя ОСОБА_2 на предмет іпотеки є безпідставним і незаконним.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Ленінського районного суду м. Харкова.

26 серпня 2020 року справа № 642/1989/19 надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 серпня 2020 року доповідачем у справі визначено суддю ОСОБА_4., у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О., Русинчука М. М.

Відповідно до підпункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України, пункту 3.3 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8 та у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_4 , у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2020 року визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С., Фаловської І. М.

Відповідно до підпунктів 2.3.25 та 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України, розділу 4.2 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8 та рішень зборів суддів Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2020 року № 10 «Про внесення змін до рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 20 травня 2019 року № 3», у справі призначено повторний автоматизований розподіл судових справ в частині зміни суддів, які не входять до складу постійної колегії суддів.

Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С., Грушицького А. І.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 6/4/20/2008/840-К/2403, відповідно до умов якого вона отримала кредитні кошти в сумі 119 325,56 доларів США зі сплатою 12,8 відсотків річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 25 серпня 2038 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 01 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» укладено іпотечний договір, згідно умов якого вона надала в іпотеку ВАТ КБ «Надра» нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , площею 72,4 кв. м, що належить їй на праві власності.

15 січня 2011 року ВАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 01 вересня 2008 року № 6/4/20/2008/840-К/2403, у задоволенні якого рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 березня 2011 року відмовлено.

Постановою 24 червня 2011 року Апеляційного суду Харківської області рішення суду першої інстанції скасовано, позов ПАТ КБ «Надра» задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра» суму заборгованості за кредитним договором.

04 грудня 2018 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір № 6/4/20/2008/840-К/2403 купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором, укладеним 01 вересня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1

04 грудня 2018 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, укладеним 01 вересня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 листами повідомили ОСОБА_1 про зміну кредитора за кредитним договором від 01 вересня 2008 року № 6/4/20/2008/840-К/2403.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15 березня 2019 року встановлено, що 26 лютого 2019 року державний реєстратор Печенізької районної адміністрації Харківської області Гаспарян Г. А. зареєстрував право власності на квартиру - предмет іпотеки, що належала на праві власності ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 на підставі вимоги, договору про відступлення прав за іпотечним договором, договором іпотеки від 01 вересня 2008 року № 6/4/20/2008/980-І/2404.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону).

Отже, за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Чинним законодавством передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

Пунктом 4.4 договору іпотеки передбачено, що у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання іпотекодержатель має право реалізувати своє право іпотеки та звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, визначеному цим договором.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки було погоджено сторонами у розділі п`ятому договору іпотеки.

Зокрема, пунктом 5.3 договору іпотеки встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 5.4 вказаного договору зазначено, що іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених пунктом 5.3 цього договору.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Такий обов`язок покладено на нотаріуса як державного реєстратора згідно з правилом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц, постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 127/17399/19-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 201/6233/17-ц.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що в договорі відсутнє пряме застереження про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, доказів про домовленість сторін на перехід права власності на предмет іпотеки відповідно до вимог пункту 5.3 вказаного договору, зокрема договору про задоволення вимог іпотекодержателя у вказаний спосіб, відповідачем не надано, дійшов обґрунтованого висновку, що реєстрація права власності на спірне майно за ОСОБА_2 є незаконною.

Також судами встановлено, що згідно з листом заступника директора з операційної діяльності АТ «Укрпошта» ОСОБА_6 від 11 квітня 2019 року поштове відправлення від 28 грудня 2018 року за трек-номером № 818, яке згідно копії опису вкладення містило вимогу ОСОБА_2 , відправлено на адресу ОСОБА_1 , проте останньою воно не отримано і 12 січня 2019 року повернуто без отримання за зворотною адресою та вручене особисто відправнику ОСОБА_2 . Тобто в матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 повідомлення від іпотекодержателя, відповідачем дані обставини не спростовані.

Враховуючи вказані обставини, можна зробити висновок, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, щодо надіслання належним чином боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності.

Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутня інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Такі висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц.

Отже, державний реєстратор в свою чергу не перевірив відповідність наданих ОСОБА_2 документів вимогам закону, тому державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ОСОБА_2 проведена з порушенням положень частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що положень про можливість іпотекодержателем вибрати інший варіант звернення стягнення на предмет іпотеки передбачений статтею 37 Закону України «Про іпотеку» - в договорі не зазначено, оскільки іпотекодержатель при зверненні стягнення на предмет іпотеки обмежується лише пунктом 5.3 договору іпотеки, про що сторони також домовились в пункті 5.4 вказаного договору.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц, постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 127/17399/19-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 201/6233/17-ц.

Посилання в касаційній скарзі на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 915/297/17 колегія суддів не приймає до уваги з огляду на те, що фактичні обставини в цій справі є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Ткаченко Юлією Олегівною, залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 11 липня 2019 року та постанову Харківськогоапеляційного суду від 11 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький