РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року м. Волноваха

Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Безрук Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Чемезової Г.О.,

сторін ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

представників сторін ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Волноваха, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`ю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісно власності, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на Ѕ частину квартири, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

09.07.2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, заявою від 09.10.2020 року уточнила свої позовні вимоги (а.с. 60-71), зазначивши на їх обґрунтування наступне.

В 2006 році вона стала проживати у цивільному шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . З лютого до серпня 2008 року стали орендувати квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . 07.06.2008 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . В серпні 2008 року батьки позивачки придбали на її ім`я будинок за адресою: АДРЕСА_3 . За час сумісного проживання позивачка завжди отримувала заробітну плату, яка значно перевищувала доходи відповідача ОСОБА_2 , що стало причиною сварок в родинні. 08.12.2016 року їх шлюб було розірвано судом. В 2017 році вони примирилися та стали знову проживати разом однією сім`єю. 06.06.2018 році вони продали вказаний житловий будинок, належний позивачці та придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 45000 гривень. Оскільки на час придбання зазначеної квартири вони проживали однією родиною, позивачка не заперечувала, щоб договір купівлі- продажу квартири був оформлений на ім`я відповідача ОСОБА_2 11.01.2019 року позивачка зареєструвалася у вказаній квартирі. В подальшому за спільні кошти вони зробили капітальний ремонт у квартирі, придбали меблі, сантехнику, побутову техніку, внаслідок чого квартира значно збільшила свою вартість. Після чого відповідач ОСОБА_2 різко змінив ставлення до позивачки, заявив, що вона не має жодних прав на квартиру, став виганяти з квартири. На думку позивачки такі дії відповідача ОСОБА_2 грубо порушують її права, оскільки на час придбання вказаної квартири вони проживали однією родиною, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, між ними мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, а тому відповідно до положень ст. 74 Сімейного Кодексу України вказана квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Після звернення позивачки до суду за захистом своїх прав відповідач ОСОБА_2 без відома позивачки 19.08.2020 року подарував придбану ними квартиру своєму батькові відповідачу ОСОБА_5 . На думку позивачки згідно зі ст. 368 ЦК України вона має право на Ѕ частину вищевказаної квартири, а тому відповідач ОСОБА_2 не мав право проводити відчуження квартири без її письмової згоди.

Позивачка просила встановити факт спільного постійного проживання однією сім`ю її та відповідача ОСОБА_2 в період з лютого 2017 року по жовтень 2019 року; визнати квартиру АДРЕСА_5 об`єктом права спільної сумісно власності; визнати недійсним договір дарування вказаної квартири, укладений 19.08.2020 року між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_5 , та розірвати його; визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири.

21.07.2020 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області відкрито провадження за вказаним позовом ОСОБА_1 за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 31).

20.10.2020 року ОСОБА_5 звернувся до суду зі зустрічною позовною заявою, зазначивши на її обґрунтування наступне.

19.08.2020 року за договором дарування, укладеному між ним та його сином ОСОБА_2 , він набув право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 . Останні роки він проживав у с.Зачатівка Волноваського району Донецької області, але згодом вирішив переїхати жити ближче до син в м. Волноваха, оскільки є людиною похилого віку, з цією метою син подарував йому вказану квартиру. Після набуття права власності на квартиру він поїхав до квартири з наміром проживати в ній, але до квартири його не пустила відповідачка ОСОБА_1 , яка зареєстрована в ній з 11.01.2019 року та вважає квартиру своєю власністю. В період з 07.06.2008 року по 08.12.2016 року відповідачка ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з його сином ОСОБА_2 . Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 08.12.2016 року шлюб між ними було розірвано. За проханням відповідачки син надав згоду на її реєстрацію у вказаній квартирі, оскільки остання не мала власного житла. Після чого відповідачка поступово, без згоди сина стала перевозити свої особисті речі до квартири, іноді залишалась ночувати, мотивуючи це тим, що їй нема де жити, і вже навесні 2020 року відповідачка стала постійно проживати у квартирі. ОСОБА_2 неодноразово казав їй, що вона вже не є членом його родини і що її присутність заважає йому влаштувати своє особисте життя. На що відповідачка відповіла, що зареєстрована у квартирі і має законні підстави на проживання в ній. Оскільки на теперішній час відповідачка не є членом його родини і не була членом його родини на дату реєстрації у вказаній квартирі, своїм небажанням добровільно виселитися з квартири остання порушує його власності на квартиру, позбавляючи його можливості вільно володіти та користуватися нею, тому він змушений звернутися за судовим захистом.

Просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на житло, що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ; усунути йому перешкоди в користуванні та розпорядженні вказаною квартирою, шляхом виселення ОСОБА_6 з вказаної квартири та зобов`язати останню передати йому ключі від квартири.

28.10.2020 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області зустрічна позовна заява ОСОБА_5 прийнята до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_6 , справи об`єднанні в одне провадження ( т.2 а.с. 24).

10.12.2020 року ухвалою Волноваського районного суду Донецької області позовні вимоги ОСОБА_5 в частині усунення перешкод в користуванні та розпорядженні вказаною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 залишені без розгляду на підставі заяви представника позивача адвоката Мірошнікової -Заглинської О. А. (т. 1 а.с. 131).

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, наполягали на їх задоволенні. Зустрічні позовні вимоги не визнали, зазначаючи, що спірна квартира є власністю ОСОБА_1 , а тому вона не може бути знята з реєстрації у власній квартирі. Окрім того вона ніколи не чинила жодних перешкод ОСОБА_5 у користуванні квартирою. Також ОСОБА_1 пояснила, що при придбані квартири не була проти того, щоб вона була оформлена на ім`я ОСОБА_2 , дала йому гроші, оскільки повністю довіряла останньому, вважала своїм чоловіком. Після її звернення до суду з позовом, восени 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відімкнули електропостачання у спірній квартирі, що зробило неможливим її проживання в ній та вона була змушена виїхати. На теперішній час вона проживає у матері, власного житла не має. В листопаді 2020 ОСОБА_2 через «Нову пошту» надіслав їй особисті речі, які залишались у квартирі. Деякі її речі і на теперішній час залишаються там. Ремонт в квартирі вони з ОСОБА_2 робили разом, вона особисто з його сестрою клеїла шпалери у квартирі.

ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, обставини викладені останньою у позовній заяві заперечував, від дачі інших пояснень відмовився.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_5 адвокат Мірошнікова-Заглинська О.А. у судовому засіданні підтримала зустрічні позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, пояснивши при цьому наступне. В період з 07.06.2008 року по 08.12.2016 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Під час шлюбу за сумісні кошти придбали житловий будинок по АДРЕСА_3 . Після розлучення, приблизно восени 2017 року ОСОБА_1 забажала поновити стосунки, вони стали періодично зустрічатися, як чоловік та жінка, без створення сім`ї, спільного господарства не мали. Два роки ОСОБА_2 збирав гроші на покупку власної квартири. В 2018 році за спільним бажанням ОСОБА_1 та ОСОБА_7 продали будинок, придбаний ними за час шлюбу, за продаж будинку ОСОБА_2 отримав половину грошей. У серпні 2018 року за власні кошти ОСОБА_2 придбав квартиру по АДРЕСА_4 , отже ця квартира є його особистою власністю. У серпні 2018 року ОСОБА_2 почав робити ремонт в квартирі. ОСОБА_1 періодично приходила, іноді проживала з ОСОБА_2 в літній кухні, посильно допомагала йому з ремонтом, домовлялася за матеріали для ремонту. У січні 2018 році він погодився зареєструвати її у квартирі, оскільки знав, що остання власного житла не має і живе з батьками, вирішив спробувати налагодити стосунки з нею, без взаємних прав та обов`язків дозволив проживати у квартирі. Проте сімейне життя не склалося, вони знову розійшлись.

Суд, вислухавши у судовому засіданні сторони, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі та надавши оцінку доказам у їх сукупності, дійшов наступних висновків.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактівґ0, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 2 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалено на підставі повно і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлені такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про шлюб встановлено, що 07.06.2008 року сторони ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (т.1 а.с. 9).

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 08.12.2016 року шлюбі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (т.1 а.с. 10).

Згідно з договором купівлі- продажу від 06.06.2018 року ОСОБА_1 здійснила продаж ОСОБА_9 житлового будинку АДРЕСА_3 за 49000 гривень. З вказаного договору встановлено, що будинок належить продавцю ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2008 року (т.1 а.с. 18-19).

Згідно з договором купівлі- продажу від 21.06.2018 року ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_5 . Вартість об`єкта нерухомості на час продажу становила 45000 гривень (т.1 а.с. 20-21).

Відомості про право власності ОСОБА_2 на вказаний об`єкт нерухомості були внесені до Державного реєстру речових прав нерухоме майно (т. 1 а.с.21).

З 11.01.2019 року по теперішній час ОСОБА_6 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджено довідкою про реєстрацію місця проживання особи (т.1 а.с. 8) та копією домової книги (т.2 а.с. 12-16).

Згідно з договором дарування від 19.08.2020 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_5 , вартістю 45000 гривень (т.2 а.с. 8-9).

Відомості про набуття права власності ОСОБА_5 на вказаний об`єкт нерухомості внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 2 а.с. 10).

17.11.2020 року ОСОБА_5 надіслав на ім`я ОСОБА_1 через ТОВ «Нова пошта» особисті речі останньої, що підтверджено експрес накладною № 2934 від 17.11.2020 року. Вказана обставина учасниками судового процесу не оспорювалась (т.1 а.с.124).

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показала, що є подругою ОСОБА_1 , працювали разом. Після того як ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_2 вони стали рідше спілкуватися. Під час перебування в шлюбі подружжя ОСОБА_12 жили добре. Про те, що вони розлучилися, вона дізналася пізніше. Приблизно в 2016 році вона купила будинок у ОСОБА_1 . Коли саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили квартиру по АДРЕСА_6 , їй невідомо. Зі слів ОСОБА_1 вона чула, що вказану квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили разом, потім зробили в ній ремонт. Вартість квартири їй невідома. До якого часу вона проживали разом, їй також невідомо, приблизно до 2019 року.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні показала, що є колишньою сусідкою ОСОБА_1 В 2008 році батьки купили ОСОБА_1 будинок. В ньому ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_2 у шлюбі. Жили дружно. Потім подружжя розлучилося, а через деякий час знову зійшлись та стали проживати однією родиною. ОСОБА_1 знову повірила ОСОБА_2 , продала будинок. Спілкувалася вона з ОСОБА_1 без присутності ОСОБА_2 , оскільки він був проти їх спілкування. ОСОБА_1 весь час працювала, у 2018 році придбала квартиру, зробили в ній ремонт. Вона, ОСОБА_13 , допомагала ОСОБА_1 з ремонтом. За яку суму грошей ОСОБА_1 придбала квартиру, їй невідомо. Остання завжди одягала та годувала ОСОБА_2 . Разом в квартирі вони проживала до осені 2019 року. Квартиру ОСОБА_1 придбала за власні кошти, ОСОБА_2 в придбані квартири участі не приймав. Перешкод своєму колишньому свекру у користуванні квартирою ОСОБА_1 ніколи не чинила. Все це їй відомо зі слів ОСОБА_1 . На теперішній час в тій квартирі ніхто не проживає.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні показала, що проживає у квартирі АДРЕСА_7 по сусідству зі спірною квартирою. З ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомилась в травні 2018 році. В червні 2018 року вони придбали спірну квартиру. Після придбання квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом робили ремонт у придбаній квартирі. Вона, ОСОБА_14 , особисто допомагала їм в цьому, клеїла шпалери, штукатурила стіни. Роботи проводила на замовлення ОСОБА_2 . За роботу з нею розраховувалась ОСОБА_1 . Поводили себе ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловік та жінка, на погляд їх відносини були як у звичайного подружжя. Як вона розуміла, родину утримувала ОСОБА_1 . Від ОСОБА_2 вона неодноразово чула, що ОСОБА_1 купує йому речі, готує їжу. Батька ОСОБА_7 - ОСОБА_5 вона ніколи в спірній квартирі не бачила. З серпня 2020 року у квартирі ніхто не мешкає.

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні показала, що є двоюрідною сестрою ОСОБА_2 Сім`я у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була добра. Їй відомо, що у ОСОБА_1 був будинок, який вона продала і після цього вони придбали спільну квартиру, в якій ОСОБА_1 зареєструвалася. Про те, що квартира була придбана лише на ім`я ОСОБА_2 вона, ОСОБА_15 , не знала. Від ОСОБА_2 вона чула, що квартира була придбана ними за спільні кошти. Скільки саме грошей було витрачено ОСОБА_1 на придбання квартири, їй невідомо. Вартість квартири їй також невідома. ОСОБА_2 завжди казав, що ОСОБА_1 більше за нього заробляє. Сам він придбати квартиру не мав можливості. Бюджет у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був спільний, вони не сварились. Після придбання квартири вони зробили в ній капітальній ремонт. Батько ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в цьому ніякої участі не приймав. Він з дружиною проживає в селі. Мир в родині ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був до 2018 -2019 року. Причиною розтавання стала інша жінка. Після цього ОСОБА_2 подарував квартиру своєму батькові ОСОБА_5 . На її думку та на думку інших родичів, це він зробив, щоб не ділити квартиру з ОСОБА_1 . На теперішній час в тій квартирі ніхто не проживає. Деякий час там проживала ОСОБА_1 , проте ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відключили квартиру від електропостачання, що зробило неможливим проживання ОСОБА_1 в ній та вона була змушена виїхати.

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні показала, що є приятелькою ОСОБА_1 . Знайома з нею з того часу, коли остання ще перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Приблизно у 2016 році подружжя розлучилося. А в 2018 році знову зійшлись. ОСОБА_1 в 2018 році продали свій будинок, після чого вони купили квартиру по АДРЕСА_6 . При спілкуванні з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вона чула, що квартиру вони купили разом. Після придбання квартири ОСОБА_2 вигнав ОСОБА_1 з тієї квартири. На теперішній час замінив замки в квартирі та не пускає туди ОСОБА_1 . Жодних перешкод ОСОБА_1 колишньому свекру ОСОБА_5 у користуванні квартирою не чинила.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

До таких висновків дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 08.06.2016 року № 6-2253цс15.

Ураховуючи вищевикладене та встановлені в судовому засіданні обставини на підставі досліджених доказів, суд доходить висновку, що з боку позивачки ОСОБА_1 не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що квартира АДРЕСА_5 була придбана нею та ОСОБА_2 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, що б дало суду можливість надати цьому майну статус спільної сумісної власності.

Так, на підтвердження факту спільного постійного проживання однією сім`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, а також придбання спірної квартири на спільні кошти, за клопотанням позивачки ОСОБА_1 судом були допитані вищезазначені свідки. Проте жоден з допитаних свідків не надав суду свідчень, які б беззаперечно вказували на те, що на час придбання спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вели спільне господарство, мали спільний побут, виконували взаємні права та обов`язки.

Так, свідок ОСОБА_13 пояснила, що спілкувалася з ОСОБА_1 без присутності ОСОБА_2 , обставини їх спільного проживання та придбання спірної квартири їй відомі лише зі слів ОСОБА_1 . Свідок ОСОБА_14 надала суду свідчення лише щодо взаємовідносин між сторонами вже після придбання спірної квартири. Свідок ОСОБА_15 також не надала суду переконливих свідчень про ведення сторонами спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_16 взагалі не надали суду жодних свідчень в цій частині, пояснила, що не обізнана про час придбання квартири. При цьому кожен з допитаних свідків показав, що не обізнаний, а ні про вартість, за яку була придбана квартира, а ні про суму, яку начебто кожна зі сторін вклала у придбання спірної квартири.

Отже, на думку суду, такі показання свідків носять загальний характер, і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах.

Також суд відзначає, що надані з боку позивачки ОСОБА_1 в якості доказів: копія трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 (т.1 а.с. 23-25); супровідний лист Волноваської місцевої прокуратури на ім`я начальника Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області від 01.12.2020 року (т.1 а.с. 125, 166); заява ОСОБА_1 до Волноваської місцевої прокуратури від 24.11.2020 року (т.1 а.с. 126-127, 164-165); заява ОСОБА_1 на ім`я начальника Волноваського РВ ГУНП в Донецькій області від 23.12.2020 року (т.1 а.с. 167); лист відповідь начальника Волноваського ВП ГУГП в Донецькій області на ім`я ОСОБА_1 від 10.12.2020 року (т. 1 а.с. 168); копія ухвали слідчого судді Волноваського районного суду Донецької області про відкриття провадження за скаргою ОСОБА_1 від 30.12.2020 року (т.1 а.с. 169); копія ухвали слідчого судді Волноваського районного суду Донецької області від 08.01.2021 року, якою задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Волноваського ВП ГУНП в Донецькій області (т.1 а.с. 182), не є належними доказами у вказаній цивільні справі в розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України, оскільки не містять інформацію щодо предмету доказування.

Таким чином факт спільного постійного проживання однією сім`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з лютого 2017 року по жовтень 2019 року не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, як і той факт, що квартира АДРЕСА_5 була придбана нею та ОСОБА_2 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, а отже підстав для визнання спірної квартири об`єктом права спільної сумісно власності та визнання за ОСОБА_1 права на Ѕ її частину суд не вбачає. Оскільки спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , то він мав повне право на вільне розпорядження нею, а тому не потребував згоди ОСОБА_1 на укладення договору дарування зі своїм батьком. Таким чином підстави для визнання вищевказаного договору дарування недійсним відсутні. Підсумовуючи викладене суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 суд доходить наступних висновків.

Як було встановлено судом ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 19.08.2020 року є власником квартири АДРЕСА_5 .

У вказаній квартирі з 11.01.2019 року по теперішній час зареєстрована ОСОБА_1 .

Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому.

Відповідно до положень цих норм, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Ураховуючи, що а ні на час реєстрації у вказаній квартирі, а ні на теперішній час ОСОБА_1 не є членом родини або близьким родичом ОСОБА_5 , то наявність реєстрації останньої у квартирі, яка надає їй право на проживання та користування нерухомим майно поза бажанням власника такого майна, створює для власника ОСОБА_5 певні перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном на власний розсуд. Тому суд вважає зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо заперечень представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 в тій частині, що остання ніколи не чинила жодних перешкод ОСОБА_5 у користуванні квартирою, то це на думку суду не може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки навіть сам факт реєстрації сторонньої особи у квартирі поза бажанням власника того майна, створює та може створювати для нього певні незручності та перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 76-82,141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`ю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання квартири об`єктом права спільної сумісно власності, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на Ѕ частину квартири відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_5 .

Повний текст судового рішення виготовлений 13 квітня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Т.В. Безрук