Справа № 629/5830/20
Провадження № 2/629/283/21
08.04.2021 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Смірнової Н.А., за участі секретаря Кремінь М.О., розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Лозова Харківської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, -
Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третьої особи ОСОБА_5 Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи: ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позову зазначив, що перебував з відповідачем по справі - ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 25 вересня 2006 року. Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час проживає з відповідачем та перебуває на її утриманні. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25.04.2006 року по справі №2-912 з нього стягнуто на користь відповідача аліменти на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 10.04.2006 року і до повнолітня дитини. 21 січня 2011 року між ним та ОСОБА_3 укладено шлюб, від якого останні мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказав, що обставинами для зменшення розміру аліментів є зміна його сімейного та матеріального стану. На утримання неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ним сплачуються аліменти у розмірі 1/4 від усіх видів його заробітку (доходу), при цьому на його утриманні перебувають ще двоє малолітніх дітей. Зазначив, що розмір витрат на утримання малолітніх дітей повинен відповідати розміру витрат на ОСОБА_6 . Таким чином 75% його доходів повинно йти на утримання дітей, що суперечить принципу рівності батьків в участі при утриманні дітей та перешкоджає реалізації конституційного права на гідне життя та забезпечення здоров`я. Вказав, що з моменту винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату від 18.11.2020 року з нього відраховано 2170,45 грн. аліментів (із заробітної плати за 15 днів), враховуючи жовтень-листопад ј частка заробітної плати склала 4156,50 грн., в той час як мінімальний гарантований розмір аліментів складає 1197,50 грн., а мінімальний рекомендований розмір 2395 грн. Визначення аліментів у розмірі 16,67 % складатиме в середньому 2771,56 грн. в місяць, що відповідає мінімальному рекомендованому розміру. У зв`язку з викладеним, просив зменшити розмір аліментів, утримуваних з нього на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 16,67 % заробітку (доходу) платника аліментів до досягнення донькою повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , судові витрати покласти на відповідача.
19 січня 2021 року відповідач надала до суду відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позову. При розгляді даної справи просила врахувати попередню поведінку позивача, який останні три роки здійснював виплати аліментів у суму 400-900 гривень щомісячно, які не відповідали критеріям необхідності та достатності коштів для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Вказала, що до повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання у листопаді 2020 року позивача не турбувало питання пропорційно витрат на кожного із дітей і його повністю влаштовувала сплата аліментів у розмірі 400-900 гривень щомісячно.
Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти постановлення заочного рішення..
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про час та місце слухання справи. При цьому, чотири рази на адресу суд надходило клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату, а саме на судові засідання, призначені на 26.01.2021 року, 26.02.2021 року, 23.03.2021 року, 08.04.2021 року, у зв`язку з необхідністю перебування на самоізоляції та перебуванням на амбулаторному лікуванні у сімейного лікаря. Разом з тим, будь-який відомостей на підтвердження даного факту 26.01.2021 року представником відповідача надано не було. В подальшому представником відповідача надавалися ксерокопії довідок КНП «Лозівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Лозівської міської ради Харківської області від 24.02.2021 року, 19.03.2021 року, 05.04.2021 року на підтвердження поважності своєї неявки. Разом з тим, вказані довідки не підтверджують факт поважності неявки саме відповідача. Також, вказані довідки не завірені належним чином. Крім того, надана копія закордонного паспорту відповідача, надана на підтвердження поважності неявки в судове засідання, призначене на 08.04.2021 року, не підтверджує належним чином поважність неявки, оскільки з наданого паспорту не вбачається відомостей, які б підтверджували даний факт. Крім того, відповідач неодноразово повідомлялася про час та місце слухання справи, про причину своєї неявки на судові засідання, призначені на 26.01.2021 року, 26.02.2021 року, 23.03.2021 року суду не повідомляла, клопотань про можливість слухання справи не надавала.
Разом з тим, клопотання про відкладення розгляду справи не є безумовною правовою підставою для відкладення розгляду справи і сторона, яка просить відкласти розгляд справи повинна довести реальну наявність обставин, на які вона посилається, обґрунтувати поважність причин, які не дозволяють їй приймати участь у судовому засіданні.
Наведені представником відповідача у клопотаннях про відкладення справи обставини, на думку суду, не свідчать про неможливість безпосередньої участі сторони відповідача у судових засіданнях, оскільки вказують на поважність неявки лише самого представника. Будь-яких перешкод з`явитись до суду відповідачу особисто або прийняти участь у розгляді справи іншим процесуальним способом як відповідачу, так і її представнику суд не вбачає.
Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач та її представник не були позбавлені можливості взяти участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду, відповідно до статті 212 ЦПК України, проте не скористалися своїм правом.
Аналогічна позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 15.10.2020 року у справі №922/2575/19.
Реалізація принципу змагальності в цивільному судочинстві спонукає учасників справи та їх представників до використання всіх можливих механізмів захисту права, у зв`язку з чим ними можуть допускатися і певні зловживання.
Водночас учасник справи зобов`язаний: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази, надавати суду повні й достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Однією з основних засад цивільного судочинства, у відповідність до ст.2 ЦПК України, є неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній та юридичній особі право на розгляду судом справи упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").
Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, викладена правова позиція, згідно якої, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи необхідність вирішення спору у розумні строки, суд оцінює процесуальну поведінку сторони відповідача як зловживання процесуальними правами, тому не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача та її представника про відкладення розгляду справи. Крім того, суд бере до уваги, що сторона відповідача реалізувала своє право на викладення відповідних обставин, як на підставу своїх заперечень.

Третя особа в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти постановлення заочного рішення.

З урахуванням положень ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України, з метою уникнення затягування розгляду справи, у зв`язку з систематичною неявкою відповідача та її представника, не надання доказів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання відповідача, ненаданням до суду належним чином завірених доказів на підтвердження поважності підстав клопотань представника відповідача про відкладення розгляду справи, враховуючи строки розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів про права та взаємовідносини сторін по справі для її розгляду по суті за відсутності учасників справи, тому ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадку.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Краснопавлівською селищною радою Лозівського району Харківської області, актовий запис №55, ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , її батьком вказаний позивач по справі - ОСОБА_1 .

Згідно виконавчого листа від 25 квітня 2006 року по справі №2-912 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , стягнені аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 10 квітня 2006 року і до повноліття дитини.

З постанови наступника начальника Южноукраїнського ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Черненко Г.О. від 16.11.2020 року вбачається, що за заявою стягувача ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-912, виданого Лозівським міськрайонним судом, про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2. на утримання дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , стягнені аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 10 квітня 2006 року і до повноліття дитини.

21 січня 2011 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим Краснопавлівською селищною радою Лозівського району Харківської області, актовий запис №03.

Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №67, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , виданим Южноукраїнським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №139.

З копії довідки № 4298 від 01 грудня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 працює у ВП «ЮУ АЕС» з 26.08.2020 року на посаді слюсаря з ремонту парогазотурбінного устаткування в ТЦ, форма працевлаштування основна. Дохід ОСОБА_1 за період з серпня 2020 року по листопад 2020 року після утримань аліментів у розмірі 14420,41 грн., становить 44115,94 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Ураховуючи наведене, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Зміна раніше встановленого розміру аліментів можлива за наявності доведених в судовому порядку підстав, передбачених статтею 192 СК України, зокрема зміни матеріального або сімейного стану, або стану здоров`я платника або одержувача аліментів.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд також приймає до уваги положення статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якої кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Зазначене узгоджується і з позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 20.12.2019 у справі № 288/168/19, від 10.10.2019 у справі № 644/4836/18.

Суд вважає, що батьки дитини повинні виконувати свої батьківські обов`язки сумлінно, дбати про здоров`я та матеріальний добробут дитини виходячи тільки з найкращих інтересів дитини.

Найкращі інтереси дитини - це принцип зі сфери захисту прав дитини, що стосується прийняття рішень.

В статті 3 Конвенції ООН про права дитини говориться: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». В оцінці найкращих інтересів дитини необхідно дотримуватись балансу «всіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей».

Посилаючись на погіршення матеріального стану позивач вказав, що він одружився та у нього народилося ще двоє дітей, у зв`язку з чим 75% його доходу повинно йти на утримання дітей, а розмірі аліментів, які відраховуються на утримання доньки ОСОБА_6 значно перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів.

Судом встановлено, що з позивача стягуються аліменти на утриманні дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Таким чином, розмір аліментів відповідає встановленим законом вимогам.

Аналіз ст.192 СК України дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Отже, наявність у позивача на утриманні ще двох дітей сама по собі не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів.

Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Такого висновку дійшов Верховний Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 вересня 2020 року в справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене, позивач не підтвердив того, що починаючи з часу винесення рішення про стягнення аліментів і на час розгляду справи його матеріальний стан погіршився.

Судом враховуються і ті обставини, що шлюб позивач уклав ще в 2011 році, а діти у нього народились в 2012 році та 2018 році, і з цього часу питання про зменшення розміру аліментів не порушував.

Окрім цього, з постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лозівського міськрайонного управління юстиції Незуса В.С. від 25.07.2014 року вбачається, що за письмовою заявою стягувача ОСОБА_2 виконавчий лист №2-912 про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , повернутий стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника ОСОБА_6 та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Тобто деякий час з позивача не здійснювалося аліментне відрахування на дитину.

Батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини, оскільки він не є непрацездатною особою. Це відповідає інтересам дитини та захищає її права.

Тому, посилання позивача на порушення принципу рівності батьків в участі при утриманні дітей через сплату ним аліментів у первісному розмірі, суд вважає безпідставними. Позивач є особою працездатного віку, працевлаштований, отримує стабільний дохід, тому має змогу забезпечити свої витрати у достатніх, розумних розмірах навіть після вирахування суми аліментів, та не буде ставити себе та свою родину у скрутне матеріальне становище.

Аналізуючи наведене, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, Закону України «Про охорону дитинства», Декларації прав дитини, на думку суду, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що його майновий стан погіршився, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи, що народження інших дітей не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, а зменшення розміру аліментів суперечить інтересам доньки, відсутні будь-які правові підстави для задоволення позову та зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_6 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд також керується практикою Європейського суду з прав людини, який в пункті 54 свого Рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначав, «що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на положення вказаних вище норм, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Крім того, слід зазначити, що на час винесення рішення по даній справі позивачу залишається сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку протягом трьох місяців - до 07 липня 2021 року, тобто до досягнення ОСОБА_6 повноліття, що з огляду на доходи позивача, не погіршує матеріальне становище останнього та узгоджуються з його можливостями.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.141, 258, 259, 263-265, 267-268, 273, 280-284, 354 ЦПК України, ст.ст.150,180-183,191,192 СК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач може оскаржити рішення до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Згідно п.3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , уродженець смт.Краснопавлівка, Лозівського району, Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , паспорт НОМЕР_6 , орган, що видав - 4815, дата видачі 15.07.2019 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , уродженка м.Рильська, Курської області, РФ, ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , паспорт НОМЕР_8 , орган, що видав - 8017, дата видачі - 25.11.2020 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник відповідача - ОСОБА_8 , діє на підставі довіреності від 22.09.2020 року, паспорт НОМЕР_9 , виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 05.06.2002 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , уродженка смт.Краснопавлівка, Лозівського району, Харківської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_10 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Н.А. Смірнова