Номер провадження: 22-ц/813/3388/21
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання розписок недійсними, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Калініченко Л.В. 25 червня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (т. 1 а.с. 1-2, 13-14).

В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилався на те, що 21 липня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 у борг 25 000 доларів США, які остання зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2013 року, що підтверджується розпискою відповідача від 21 липня 2013 року. 23 серпня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 у борг 10 000 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2013 року, що підтверджується розпискою відповідача від 23 серпня 2013 року. 30 грудня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 у борг 5 000 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позивачу до 01 березня 2014 року, що підтверджується розпискою відповідача від 30 грудня 2013 року. В подальшому, 30 липня 2014 року, ОСОБА_1 знов отримала від ОСОБА_3 у борг 16 000 доларів США, які зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2014 року, що підтверджується розпискою відповідача від 30 липня 2014 року.

Загалом, ОСОБА_1 отримала від позивача у борг 56 000 доларів США, що еквівалентно 1 427 366 гривень 42 копійки за курсом НБУ на день подання позову, однак, відповідачка умов договорів не виконала, борг в обумовлений договором строк позивачу не повернула, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом з вимогами до ОСОБА_1

03 лютого 2014 року ОСОБА_2 , рідна мати ОСОБА_1 , отримала від ОСОБА_3 також у борг 10 000 доларів США, які зобов`язалася повернути позивачу на протязі п`яти місяців, що підтверджується розпискою відповідача від 03 лютого 2014 року.

Однак, ОСОБА_2 також свої зобов`язання за вказаним договором не виконала, грошові кошти, позичені в борг, не повернула, що стало підставою для звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання розписок недійсними (т. 1 а.с. 60-64).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що вона познайомилась зі своїм чоловіком ОСОБА_3 у квітні 1977 року. У вересні 1977 року вони почали разом жити, вести спільне господарство за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась спільна дитина - син ОСОБА_4 .

Шлюб між сторонами був зареєстрований 26 січня 1980 року, розірваний у 1986 році. З січня 2006 року позивач за первісним позовом розпочав приходити до її оселі, та запропонував сумісне мешкання, але ОСОБА_1 не погодилась, бо ОСОБА_3 перебував в іншому зареєстрованому шлюбі.

У 2008 році, наприкінці червня місяця ОСОБА_3 розірвав шлюб зі своєю дружиною, та прийшов до ОСОБА_1 жити разом однією родиною, на що ОСОБА_1 погодилась, та оскільки на той час у них не було спільного житла, вони розпочали мешкати у квартирі по АДРЕСА_2 . ОСОБА_1 стверджувала, що восени 2006 року вона продала будинок по АДРЕСА_3 , а кошти з продажу передала у 2009 році ОСОБА_3 на ремонт квартири, де вони мешкали. У листопаді 2012 року нею разом з відповідачем за зустрічним позовом було закінчено проведення ремонту, та останній пообіцяв ОСОБА_1 одружитись, однак цю подію відтягував, посилаючись на судову тяганину з колишньою дружиною.

У липні 2013 року до ОСОБА_3 звернувся його знайомий ОСОБА_5 , який неодноразово брав у нього гроші в борг.

Позивач зазначила, що ОСОБА_3 не мав бажання надавати йому 50 000 доларів США в борг, тому попросив її, щоб вона написала боргові розписки на 35 000 доларів США, задля підтвердження ОСОБА_5 факту відсутності коштів. ОСОБА_3 мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_5 гроші потрібні для проведення операції в Германії, однак останній після операції має ризик не вижити, а відтак не повернене йому борг, тому відмовив, посилаючись на боргові розписки з ОСОБА_1

ОСОБА_1 за наслідком такого обґрунтування, сама порадила відповідачу, щоб вона написала декілька розписок різним періодом, оскільки ОСОБА_5 не повірив би, що ОСОБА_3 надав таку суму грошових коштів одноразово і без застави.

В подальшому, нею була написана розписка від імені матері ОСОБА_2 на прохання її чоловіка - ОСОБА_3 . За наслідком ОСОБА_1 стверджує, що усі розписки були написані нею без отримання грошей, про що написано нею на підставі довіреності на копії паспорту, що її чоловік ОСОБА_3 не отримував по цім розпискам гроші та підписано ОСОБА_3 .

У 2014 році відповідач надав їй довіреність для ведення всіх його справ, і вона представляла його інтереси у судах всіх ланок.

З метою підтвердження у ОСОБА_3 тих самих зобов`язань на підтвердження відсутності коштів, ОСОБА_1 разом зі свою матір`ю, ще написали розписки про отримання в борг грошових коштів в сумі 16000 доларів США.

Навесні 2016 року у ОСОБА_1 виникло питання продажу їх будинку АДРЕСА_4 , та вона взяла у чоловіка гроші у розмірі 12 500 грн. без розписки для оформлення технічної документації для продажу будинку. В подальшому, у неї з чоловіком виникла сварка, за наслідком чого, ОСОБА_3 наприкінці серпня 2016 року скасував довіреність, а ОСОБА_1 переїхали та почала жити окремо.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07 вересня 2016 року заяву представника ОСОБА_3 про забезпечення позову було задоволено. Накладено арешт на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_4 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Накладено арешт на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_4 , що належить на праві власності ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 31-32).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19 січня 2017 року клопотання представника ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено частково. Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта (т. 1 а.с. 159-165).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2017 року клопотання представника ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено. Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта (т. 1 а.с. 234-241).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року клопотання представника ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено. Призначено у справі судову почеркознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта (т. 2 а.с. 71-79).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2020 року позов ОСОБА_3 було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 21 липня 2013 року в сумі 25 000 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 23 серпня 2013 року в сумі 10 000 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 30 липня 2014 року в сумі 16 000 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 30 грудня 2013 року в сумі 5 000 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 03 лютого 2014 року в сумі 10 000 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 5 846,16 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1 043,87 гривень. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 2 а.с. 206-215).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, матеріалами справи жодним чином не підтверджено, що у позикодавця була фінансова можливість надати грошові кошти в борг у доволі великому розмірі. Крім того, позивач, реально передаючи гроші у борг, повинен був переконатись, що відповідач взмозі їх віддати. Також, апелянт зазначає, що ОСОБА_3 , скориставшись довірливими відносинами між ним та ОСОБА_1 , ввів останню в оману, та запропонував написати боргові розписки, хоча насправді, жодних грошових коштів від позивача ОСОБА_1 не отримувала. Висновок експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №34065/34066/19-32 від 20 березня 2020 року необґрунтовано оцінено судом в якості належного доказу у справі (т. 3 а.с. 1-13).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, до грудня 1986 року ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

24 грудня 1986 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 .

21 жовтня 1994 р. відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Приморської районної ради депутатів м. Одеси було зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2008 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було розірвано. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2008 р. рішення суду першої інстанції було залишене без змін.

ОСОБА_1 стверджувала у своєму позові, що вона та ОСОБА_3 мешкали однією сім`єю, з січня 2009 року по 17 серпня 2016 року .

Розглядаючи в цій частині вимоги, судом зазначено наступне.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Верховний Суд України у постанові від 15 серпня 2019 року, за наслідком розгляду касаційної скарги по справі № 588/350/15, висловив правову позицію та дійшов до наступного висновку.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання стороною коштів на рахунок іншої сторони, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

Отже, позивачці за зустрічним позовом в цій справі для доведення заявленої вимоги про встановлення факту проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю, необхідно було довести факти: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Однак, ОСОБА_1 всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано до суду жодних належних доказів на підтвердження таких фактів, які б надали можливість встановити, що між нею та позивачем за первісним позовом існували відносини притаманні подружжю у період з січня 2009 року по 17 серпня 2016 року.

Так, ОСОБА_1 не надано судам першої та апеляційної інстанцій будь-яких належних доказів на підтвердження того, що сторони дійсно спільно мешкали за адресою: АДРЕСА_2 , здійснювали там спільно ремонт, придбавали необхідні матеріали та послуги для його проведення, несли спільно витрати на утримання квартири, придбали майно в інтересах сім`ї, та взагалі на підтвердження наявності між ними будь-яких подружніх взаємних прав та обов`язків.

Стосовно посилання ОСОБА_1 на цивільну справу №2/1522/8574/11, то судом першої інстанції вірно зазначено наступне.

У провадженні Приморського районного суду міста Одеси на розгляді перебувала цивільна справа №2/1522/8574/11 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про визнання факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, стягнення коштів, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю.

Під час перебування зазначеної справи в суді першої інстанції, ОСОБА_1 була допитана в якості свідка, що відображено у рішенні суду першої інстанції від 16 квітня 2013 року. Як зазначено судом, ОСОБА_1 пояснювала, що знає ОСОБА_3 з 1977 р. У шлюбі вони були до 1986 р. У 1986 р. вона пішла працювати на флот і через це вони з ОСОБА_3 посварились, однак, подружні стосунки вони не припинили. Режим роботи не дозволяв ОСОБА_1 постійно знаходитись у квартирі АДРЕСА_1 . Однак, після повернення з рейсу, вона проживала в зазначеній квартирі. Також ОСОБА_1 пояснила, що в цей період вона дізналася, що у ОСОБА_3 була жінка-партнер по бізнесу. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спілкувались також коли ОСОБА_3 вже перебував у шлюбі з ОСОБА_8 . Приблизно у 2006 р. Ольховський почав більш тісно спілкуватись з сином, що послужило поштовхом для відновлення сімейних відносин. Син ОСОБА_3 ніколи навіть не бачив ОСОБА_8 В 2006 р. ОСОБА_3 прийшов до свідка в квартиру по АДРЕСА_3 . Після цього вони почали жити однією сім`єю, ОСОБА_3 утримував її, допомагав синові.

Однак, при оцінці пояснень свідка в іншому процесі, судом першої інстанції зазначено, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.230 ЦПК України, з урахуванням того, що головуючий кожному судовому засіданні під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги.

На підставі викладеного, судом не могло бути прийнято вказані пояснення ОСОБА_1 , як свідка в рамках цивільної справи №2/1522/8574/11, як належні докази в цій справі, крім того, за наслідком зазначених посилань, Приморським районним судом міста Одеси не було здійснено жодного висновку, який мав би преюдиційне значення.

Крім того, в зазначених посиланнях ОСОБА_1 , крім твердження про початок нібито мешкання однією сім`єю з ОСОБА_3 з 2006 року, жодних посилань, які б мали вирішальне значення в цій справі, не надано.

Також, вказані посилання були спростовані апеляційним судом Одеської області, яким за наслідком розгляду справи №2/1522/8574/11, 11 серпня 2015 року було ухвалено постанову, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року, якою рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року в частині відмови в встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності - житлового будинку, визнання права власності, а також в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю - було скасовано. В скасованій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визнання права власності, було задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в період з 12 червня 2008 року по 01 травня 2009 року.

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що посилання ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 у період з січня 2009 року по 17 серпня 2016 року, не знайшло жодного підтвердження під час розгляду справи, а відтак, в цій частині позов є необґрунтованим, безпідставним, в задоволенні якого слід відмовити.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, та вимог зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання розписок недійсними, то судом першої інстанції вірно встановлено наступне.

Так, 21 липня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 у борг 25 000 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2013 року, що підтверджується розпискою від 21 липня 2013 року, складеною ОСОБА_1

23 серпня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 у борг 10 000 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2013 року, що підтверджується розпискою від 23 серпня 2013 року, складеною ОСОБА_1

30 грудня 2013 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 у борг 5000 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позивачу до 01 березня 2014 року, що підтверджується розпискою від 30 грудня 2013 року, складеною ОСОБА_1

30 липня 2014 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 у борг 16000 доларів США, які ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позивачу до 31 грудня 2014 року, що підтверджується розпискою від 30 липня 2014 року, складеною ОСОБА_1 .

На підставі викладеного вбачається, що ОСОБА_1 були складені чотири розписки: від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 30 липня 2014 року, на підтвердження отримання у ОСОБА_3 в борг грошових коштів на загальну суму 56 000 доларів США, які, в свою чергу, відповідач зобов`язалась повернути в обумовлений строк.

Також, матеріалами справи встановлено, що 03 лютого 2014 року ОСОБА_10 , матір ОСОБА_1 , отримала від ОСОБА_3 у борг 10000 доларів США, які ОСОБА_10 зобов`язалася повернути позивачу на протязі п`яти місяців, що підтверджується розпискою від 03 лютого 2014 року, складеною ОСОБА_10 .

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів.

Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів.

Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Судом першої інстанції, під час розгляду справи, було оглянуто оригінали зазначених розписок від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 03 лютого 2014 року, 30 липня 2014 року, та встановлено відповідність їх копіям, наявним у матеріалах справи.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про те, що зазначені розписки від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 30 липня 2014 року, написані нею, однак є фіктивними, оскільки носять безгрошовий характер, за наслідком чого останньою заявлено вимогу про визнання цих розписок недійсними, то судом зазначено наступне.

Так, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч. 1 ст. 215 ЦК України, встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п`ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З аналізу викладених норм права випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа №6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Як встановлено судом, і зі вказаним погоджується колегія суддів, - метою укладання спірних договорів позики від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 30 липня 2014 року, у формі розписок, було надання ОСОБА_3 в борг на визначений строк ОСОБА_3 грошових коштів, які позикодавець розраховував отримати в цей строк.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

ОСОБА_1 стверджувала, що зазначені правочини носять безгрошовий характер, на підтвердження чого надала до суду копію паспорта ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за серією НОМЕР_2 , на якій міститься запис: «Все расписки написаны моей женой ОСОБА_1 для моих потребностей без передачи денег. ОСОБА_3 НОМЕР_2», дата: «20.10.2019 року, «/підпис/».

Позивачем за первісним позовом ОСОБА_3 спростовувалось, що зазначений запис на копії його паспорту, написаний ним, як і вчинено ним підпис.

На підтвердження зазначених обставин, за клопотанням ОСОБА_3 , ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29 травня 2018 року було призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення яких поставлено наступне питання:

1. Чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 на копії паспорта ОСОБА_3 під текстом: «Все расписки написаны моей женой ОСОБА_1 для моих потребностей без передачи денег. ОСОБА_3 НОМЕР_2» - ОСОБА_3 чи іншою особою ?

02 квітня 2020 року до суду з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за наслідком проведеного вищевказаного дослідження надійшли матеріали цивільної справи №520/10483/16-ц, разом з висновком експерта за №34065/34066/19-32 від 20 березня 2020 року.

Відповідно до вказаного висновку встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 у наданому на дослідженні документі виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосуванні технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_3 на копії паспорта ОСОБА_3 під текстом: «Все расписки написаны моей женой ОСОБА_1 для моих потребностей без передачи денег. ОСОБА_3 НОМЕР_2», виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Відповідно до ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 жодним чином не спростовано вищевказаний висновок експертизи, не надано відповідних доказів недостовірності/неналежності/недопустимості даного висновку, як доказу у справі, і до апеляційної скарги ОСОБА_1 ..

Отже, судом першої інстанції вірно прийнято висновок експерта №34065/34066/19-32 від 20 березня 2020 року в якості належного, допустимого і достовірного доказу.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позивачкою за зустрічним позовом не доведено жодними доказами існування будь-яких інших підстав, які б свідчили про фіктивність укладених договорів позики від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 30 липня 2014 року, у формі розписок, та наявності підстав для визнання їх недійсними.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог ОСОБА_1 про визнання вищезазначених договорів недійсними, а відтак у задоволенні зустрічного позову в цій частині обґрунтовано відмовив.

Стосовно доводів ОСОБА_10 про те, що остання не складала і не підписувала розписку від 03 лютого 2014 року, а вона вчинена іншою особою від її імені, судом зазначено наступне.

З метою підтвердження зазначених обставин, за клопотанням ОСОБА_10 , ухвалами Київського районного суду міста Одеси від 19 січня 2017 року, 05 жовтня 2017 року, 29 травня 2018 року призначались по справі судово-почеркознавчі експертизи, на вирішення яких були поставлені питання, у тому числі:

«2. Чи виконано увесь рукописний текст та підпис в оригіналі розписки від 03.02.2014 року ОСОБА_7 чи іншою особою?»

22 січня 2019 року до суду з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надійшов лист за №15790-18 (15993/15994/18-32), в якому повідомлено суд, що оплата по проведенню експертизи за другим питанням, яка була покладена на ОСОБА_10 , в інституті відсутня.

З часу поновлення провадження по справі та по дату судового засідання, яке було призначено судом першої інстанції на 15 листопада 2019 року відповідачка ОСОБА_10 , як ініціатор проведення судової почеркознавчої експертизи, за другим питанням, до суду жодного разу не з`явилась.

За наслідком вказаного, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15 листопада 2019 року було вирішено направити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз матеріали цивільної справи №520/10483/16-ц, для виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2018 року, а саме проведення судової почеркознавчої експертизи за першим питанням, яке поставлено за клопотанням ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або іншої участі в експертизі, якщо без цього експертизу провести неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції вірно визнав вищевказані дії ОСОБА_10 як ухилення від участі експертизи, призначеної за її клопотанням, нехтування своїми процесуальними правами стосовно доведеності своїх заперечень проти задоволення позову в частині пред`явлення до неї вимог, за наслідком чого вважав необґрунтованими та безпідставними заперечення відповідача про не підписання нею розписки від 03 лютого 2014 року.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачами за первісним позовом жодним чином не спростовано укладення і правову природу розписок від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 03 лютого 2014 року, 30 липня 2014 року.

На підставі викладеного, судом вірно прийнято вказані документи: розписки від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 30 липня 2014 року, в якості належних та допустимих доказів виникнення боргового зобов`язання у відповідача ОСОБА_1 перед позивачем, розписку від 03 лютого 2014 року, як виникнення у ОСОБА_10 боргового зобов`язання перед ОСОБА_3 , а також в якості укладених між сторонами по справі договорів позики.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, як вірно вказано у рішенні суду, позивачем належним чином виконано умови договорів позики від 21 липня 2013 року, 23 серпня 2013 року, 30 грудня 2013 року, 03 лютого 2014 року, 30 липня 2014 року, шляхом надання ОСОБА_10 на визначених умовах в обумовлений строк грошові кошти в сумі 10000 доларів США, та ОСОБА_1 в борг грошові кошти в загальній сумі 56000 доларів США, які належним чином у визначеному розмірі останні позивачу не повернуті.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 отримала у борг:

- грошові кошти в сумі 10 000 доларів США в строк до 31 грудня 2013 року за договором позики від 23 серпня 2013 року;

- грошові кошти в сумі 25 000 доларів США в строк до 31 грудня 2013 року за договором позики від 21 липня 2013 року;

- грошові кошти в сумі 5 000 доларів США в строк до 01 березня 2014 року за договором позики від 30 грудня 2013 року;

- грошові кошти в сумі 16 000 доларів США в строк до 31 грудня 2014 року за договором позики від 30 липня 2014 року.

Вказані грошові кошти не були повернуті ОСОБА_3 , що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за вказаними договорами позики у загальному розмірі 56 000 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягали задоволенню.

Також, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_10 також не виконано свій обов`язок з повернення ОСОБА_3 отриманих в борг за договором позики від 03 лютого 2014 року грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США, у встановлений строк -протягом п`яти місяців з дня укладення договору, а саме до третього липня 2014 року, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у зв`язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_10 грошових коштів за вказаним договором позики у розмірі 10 000 доларів США також є такими, що підлягають задоволенню.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача боргу у валюті, визначеній договором - доларах США.

Зазначений правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеного в постановах від 16.01.2019 року по справам №373/2054/16-ц, №464/3790/16-ц.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, судом зроблено правильний висновок про те, що позов ОСОБА_3 є обґрунтованим та підлягаючим задоволенню, у той же час, зустрічна позовна заява ОСОБА_1 є недоведеною та, відповідно, не підлягаючою до задоволення.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що матеріалами справи жодним чином не підтверджено, що у позикодавця була фінансова можливість надати грошові кошти в борг у доволі великому розмірі. Крім того, позивач, реально передаючи гроші у борг, повинен був переконатись, що відповідач взмозі їх віддати.

Колегія суддів зауважує, що фінансовий стан сторін у справі не є предметом розгляду даної справи, а тому вказані доводи не можуть бути правовою підставою для скасування законного рішення суду

Крім того, необґрунтованим є посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 , скориставшись довірливими відносинами між ним та ОСОБА_1 , ввів останню в оману, та запропонував написати боргові розписки, хоча насправді, жодних грошових коштів від позивача ОСОБА_1 не отримувала.

Колегія суддів зауважує, що у відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, всупереч означених вище норм цивільного процесуального законодавства, апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того факту, що грошові кошти від позивача ОСОБА_1 не було отримано.

Також, безпідставним є посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, у якості факту підтвердження сімейних відносин із позивачем, на довіреність, яку у 2014 році відповідач надав апелянту для ведення всіх його справ у суді, оскільки вказана довіреність свідчить лише про уповноваження ОСОБА_1 представляти інтереси ОСОБА_3 у судах усіх інстанцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 зроблено висновок, що за правовою природою представництво у суді є правовідношеннями, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки.

Таким чином, факт видачі довіреності ОСОБА_1 на представництво інтересів ОСОБА_3 свідчило про наявність між сторонами відповідних правовідносин, однак, вказана обставина не може жодним чином підтверджувати факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 квітня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе