Ухвала

08 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 464/5629/18

провадження № 61-5468ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив достроково стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики від 20 квітня 2017 року в сумі 421 751,57 грн.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що 20 квітня 2017 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Візняк О. О. та зареєстровано в реєстрі за № 366. За вказаним договором ОСОБА_3 отримав у позику грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США, що на момент укладення договору за офіційний курсом Національного банку України становило 401 700 грн, та зобов`язався повернути йому позичені кошти до 20 квітня 2021 року. Дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_1 була присутня при укладенні договору позики, надала письмову згоду на його укладення та на отримання грошових коштів, прагнула укладенню такого договору спільно зі своїм чоловіком, тому грошові кошти були отриманні подружжям та використані для цілей сім`ї. За таких обставин відповідачі є солідарними боржниками перед ним за договором позики. ОСОБА_3 систематично не виконував обов`язку щодо погашення боргу частинами, як це було передбачено умовами договору позики, у зв`язку з чим в нього утворилася заборгованість в розмірі 421 751,57 грн.

Заочним рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 18 лютого 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 20 квітня 2017 року в розмірі 421 751,57 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а заочне рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 лютого 2018 року - без змін.

30 березня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на заочне рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Ціна позову в цій справі становить 421 751,57 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 250 = 567 500 грн). Тобто справа № 464/5629/18 не підлягає касаційному перегляду в силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню.

Посилання заявника на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18, про те, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим з подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї, не дає підстав для висновку про неврахування судами попередніх інстанцій в цій справі наведених правових висновків, а свідчить лише про наявність у справах різних істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і були ухвалені відповідні судові рішення. Так, у справі № 6-55цс13 на підставі наявних доказів суди встановили, що одержані відповідачем кредитні кошти були використані ним не на задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби. У справах № 639/7335/15-ц та № 752/7501/18 суди встановили, що дружина не надавала згоди на укладення чоловіком договору позики та на отримання грошових коштів. Натомість в цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що дружина позичальника ОСОБА_1 була присутня при укладенні договору позики, надавала письмову згоду на його укладення у формі заяви, справжність якої засвідчено 20 квітня 2017 року приватним нотаріусом Візняк О. О., прагнула укладення цього договору спільно зі своїм чоловіком ОСОБА_3 , кошти були отримані подружжям та використані для цілей сім`ї. Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про неврахування правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, про те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, є неспроможними, так як суди в цій справі встановили, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з наданням грошових коштів у позику.

Посилання заявника на постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 334/9028/15-ц, від 27 січня 2020 року у справі № 332/3116/18 та на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 712/2902/16-ц зводяться до негоди заявника з установленими судами обставинами та оцінкою ними доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Враховуючи, що судові рішення в цій справі можуть бути переглянуті касаційним судом лише за виключних випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, то саме на заявника покладено обов`язок обґрунтування відповідних обставин у касаційній скарзі.

Заявником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін справи. Допустимість відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення в постанові Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання заочного рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 лютого 2018 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Сихівського районного суду міста Львова від 18 лютого 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко