Справа № 697/906/18
Провадження № 2/697/31/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді - Льон О.М.

за участю секретаря судового засідання - Дрянової Н.В.

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Канів, Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували в шлюбі з 24.11.1990, але за рішенням Канівського міськрайонного суду від 14.11.2013 шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18.08.1995 Канівською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-167. 05.12.2016, право власності зареєстроване на відповідача. У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Суд відмовив ОСОБА_2 в задоволенні позову посилаючись на те, що в нього були поважні причини, по яким він не проживав у даній квартирі, що підтверджуються епікризом неврологічного відділення Канівської ЦРЛ із історії хвороби № 2117, виписками з медичної карти стаціонарного хворого № 5612 та з історії хвороби № 2373. Позивач посилається на те, що відповідно до ч.2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, то строк позовної давності мав сплинути в листопаді 2016 року, який пропущений ним з поважних причин, оскільки хворіє з травня 2016 року і по цей день, тому у нього не було можливості звернутись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Просить суд поновити строк позовної давності; поділити майно, набуте ОСОБА_4 за час шлюбу з ОСОБА_2 , наступним чином: визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору, екпертизи та витрати на правову допомогу.

В ході розгляду справи проведено наступні процесуальні дії:

Ухвалою судді Канівського міськрайонного суду Русакова Г.С. від 25.05.2018 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 21.06.2018.

Ухвалою суду від 31.07.2018 задоволено клопотання відповідача та витребувано затребувані докази.

Ухвалою суду від 03.10.2018 призначено судову товарознавчу експертизу та зупинено провадження.

Ухвалою суду від 17.04.2019 відновлено провадження для вирішення клопотання експерта для надання додаткових матеріалів.

Ухвалою суду від 03.05.2019 клопотання експерта задоволено та зупинено провадження на час проведення експертизи.

Ухвалою суду від 01.07.2019 відновлено провадження після проведення експертизи та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 19.12.2019 закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті на 19.02.2020.

Відповідно до п.2.3 підпункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, розпорядження Канівського міськрайонного суду Черкаської області № 259 від 16.04.2020, у зв`язку із припиненням повноважень судді Русакова Г.С. 16.04.2020 було проведено повторний автоматичний розподіл справи.

Згідно протоколу про повторний авторозподіл, справу передано для подальшого розгляду судді Льон О.М., після чого ухвалою судді від 08.05.2020 дану справу прийнято до провадження та призначено справу до розгляду по суті на 17.06.2020.

Позивач ОСОБА_4 в останнє судове засідання не з`явився, проте на попередніх засіданнях позов підтримав та пояснив, що спірна квартира була придбана під час шлюбу з відповідачем на спільні кошти їх батьків. Він зареєстрований в спірній квартирі, але не оплачує комунальні послуги, оскільки не проживає в ній постійно після розірвання шлюбу. З травня 2013 року до моменту отримання травми у травні 2016 року працював за межами Канева, приїздив періодично в зв`язку з тим, що характер його роботи не дозволяв знаходитися за місцем постійного проживання та реєстрації. На даний час він проживає у своїх батьків у м. Каневі, у квартирі залишилась проживати колишня дружина з двома їх дітьми (синами). Пропустив строк позовної давності, який сплинув у листопаді 2016 року з поважної причини, а саме отримання травми та стаціонарного лікування у період з 17.05.2016 до 21.06 2016 та в подальшому реабілітації.

Представник позивача адвокат Бовшик М.Ю. в судовому засіданні підтримав заявлений позов у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив його задовольнити. Пояснив, що відповідач не довела належними доказами, що квартира є її особистою власністю. Також вказав, що судовий збір не доплатив та просив достягнути при винесенні рішення. Просив поновити строк позовної давності, пропущений з поважних причин, оскільки позивач хворів з травня 2016 року .

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, оскільки кошти на придбання спірної квартири надали її батьки, які працювали за кордоном (Ірані) та мали фінансову можливість допомогти, тому й зареєстрували право власності на неї. Позивач навіть не був присутній під час нотаріального оформлення договору купівлі-продажу даної квартири. Пояснила, що 14.11. 2013 вони з ОСОБА_4 розлучились, після чого вона з двома дітьми залишились проживати у квартирі та самостійно оплачувала комунальні послуги, позивач працював за межами Канева і приїздив періодично. У травні 2016 року відповідач повернувся до м.Канева з отриманою травмою, після чого він лікувався в м. Черкаси, де був прооперований, продовжив лікування у Канівській ЦРЛ ( неврологічному відділенні). На її пропозицію у грудні 2016 року знятися з реєстрації позивач відмовив і за рішенням суду також було відмовлено. Просить суд відмовити у позові повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивач у позовній заяві не просить визнати майно спільною сумісною власністю подружжя, підтверджує належність квартири подружжю лише фактом перебування у шлюбі. При цьому, наголосив, що сторони не мали своїх коштів на придбання квартири, це були кошти батьків відповідача. Крім того позивач не сплачував комунальні послуги, хоча є зареєстрованим у даній квартирі. Вважає, що вимога про поділ майна шляхом визнання права власності на 1/2 частини квартири за позивачем та припинення права на 1/2 частину квартири за відповідачем є некоректною, оскільки в такому разі відповідач буде повністю позбавлена права власності. Заявляє про пропуск строку позовної давності, так як шлюб розірваний 14.11.2013, тому трирічний строк позовної давності завершився 14.11.2016, що не заперечує і позивач. Як випливає з медичної виписки, позивач хворів з 20.05.2016 по 02.06.2016 - Черкаська обласна лікарня, з 02.06.2016 по 21.06.2016 - Канівська ЦРЛ, а позов подано 23.05.2018, тобто після спливу трьохрічного терміну. При цьому, поважних причин попуску строку в інший період часу позивачем не надано.

Вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За положеннями ч.1 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.11.2013 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24.11.1990 у відділі ЗАГС Канівського виконкому Черкаської області, актовий запис №300 розірвано (а.с.8).

Згідно копії договору купівлі-продажу від 18.08.1995 ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,1 кв.м. за ціною 500 млн. крб. (а.с.147).

Згідно копії технічного паспорту на квартиру в АДРЕСА_1 (а.с.150 -151) вбачається, що замовником технічної інвентаризації є власник ОСОБА_2 .

Згідно довідки про заробіток, виданої 02.02.2018 № 3174/01- вбачається, що відповідач, яка працює в Канівській ЦРЛ на посаді медичної сестри отримувала заробітну плату за період 1990-1995 рр. у відповідному розмірі (а.с.153).

Згідно медичних документів, а саме копій епікризу неврологічного відділення Канівської ЦРЛ із історії хвороби № 2117, виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 5612 та з історії хвороби № 2373 (а.с.11-13) підтверджується перебування позивача ОСОБА_4 на стаціонарному лікуванні в Канівській ЦРЛ та Черкаській обласній лікарні у період з 17.05.2016 до 21.06.2016.

Рішенням Канівського міськрайонного суду від 12.06.2017, яке набрало законної сили відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку (а.с.9-10)

Відповідно до висновку судового експерта № 1226/18-23 від 24.06.2019 дійсна ринкова вартість квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визначена за порівняльним підходом станом на час проведення експертизи складає 372200,00 грн. (а.с.106-133).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними.

Частиною 1 ст. 57 СК України визначено, що майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Як зазначив Верховний Суд у постанові № 578/168/16-ц від 30.05.2018 презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростоване й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Позиція Верховного Суду з приводу статусу особистої приватної власності одного з подружжя висловлена у постанові № 641/5115/16-ц від 26.06.2019, де вказано, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача, показала, що квартира АДРЕСА_1 , була придбана за кошти зароблені ними за кордоном (вона з чоловіком працювали в Ірані), тому оформлена на її доньку ОСОБА_2 .. Мати позивача повідомила, що в неї немає коштів на вказану квартиру. Під час нотаріального оформлення придбання спірної квартири присутні були вони з дочкою, продавець, позивач не приймав жодної участі. Факт дарування коштів доньці нотаріально не оформляли.

Свідок ОСОБА_5 , яка є продавцем квартири відповідачу, в судовому засіданні підтвердила факт продажу у 1995 році саме ОСОБА_2 , яка прийшла зі своїми батьками. Після нотаріального оформлення батьки відповідача передали кошти в доларах за квартиру, оскільки приїхали із-за кордону і мали кошти. Позивача вона не бачила, у нотаріуса він теж не був присутній.

Отже, посилання відповідача про те, що кошти, за які було придбано спірну квартиру були надані їй в дар від батьків, крім показів свідків у суді, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому суд вважає, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Судом також встановлено, що між сторонами припинені подружні стосунки, склалися неприязні відносини, тому сумісно користуватися спірним майном неможливо.

Разом з тим, суд бере до уваги клопотання відповідача та його представника щодо застосування строку позовної давності та не вбачає підстав для поновлення строку позовної давності позивачу, оскільки поважності причин пропуску в судовому засіданні не встановлено. Посилання позивача на поважні причини пропуску у зв`язку з перебуванням на лікуванні суд оцінює критично, оскільки згідно медичних документів підтверджено лікування ОСОБА_4 з 17.05.2016 по 21.06.2016 ( а.с.11-13), в інший період доказів пропуску не надано, а з позовом звернувся до суду лише 23.05.2018.

Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 24.11.1990. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.11.2013 шлюб між сторонами був розірваний. У період перебування у шлюбі ОСОБА_2 придбала квартиру в АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні також було встановлено, що позивач ОСОБА_4 після розірвання шлюбу припинив постійне проживання у спірній квартирі у зв`язку з характером роботи за межами міста Канева , в якій залишились проживати відповідач ОСОБА_2 та їх спільні двоє дітей, а після лікування пішов проживати до своїх батьків. Будь-яких претензій у вказаний період зі сторони позивача щодо поділу та неможливості проживати в спірній квартирі не виникало.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст. 257 ЦК України). Згідно норм ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до норм ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

У постанові № 466/9338/16-ц від 26.04.2018 Верховний Суд висловив позицію щодо початку перебігу строку позовної давності у справах про поділ майна подружжя, відповідно до якої вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

З огляду на те, що шлюб між сторонами припинений 14.11.2013, а позивач звернувся до суду з позовною заявою 23.05.2018, тобто через 5 років після припинення шлюбу з відповідачем, судом, враховуючи пояснення сторін, шляхом дослідження доказів, встановлено, коли саме позивачу стало відомо про порушення його майнового права.

Отже, про порушення свого майнового права позивачу стало відомо в момент припинення їх шлюбу з відповідачем. Таким чином суд погоджується з позицією відповідача, що строк позовної давності у справі про поділ майна подружжя слід обраховувати з дня припинення шлюбу між сторонами, а саме з 14.11.2013.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 р. за заявами № 22083/93. 22095/93 у справі «Стаббінгс та проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»)

Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позивачем ОСОБА_4 пропущено строк звернення до суду з вимогою до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, виходячи з тих обставин, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 14.11.2013, про порушення свого майнового права позивачу було відомо з моменту припинення шлюбу між сторонами, з якого починається перебіг позовної давності. Отже, суд вважає, що строк позовної давності щодо звернення до суду з вимогою про поділ майна подружжя сплив 14.11.2016.

Суд оцінивши наявні у справі докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями належності, допустимості і достовірності, давши належну оцінку поясненням сторін, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Вирішуючи питання судових витрат суд прийшов до наступного висновку.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно висновку судового експерта № 1226/18-23 від 24.06.2019 дійсна ринкова вартість квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визначена за порівняльним підходом станом на час проведення експертизи складає 372200,00 грн.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в мінімальному розмірі, в сумі 704,80 грн., оскільки неможливо було встановити вартість майна на яке претендував позивач, та ухвалою суду позивачу було відстрочено сплату судового збору до винесення рішення по справі.

Таким чином, виходячи із вартості 1/2 частини квартири, з позивача на користь держави під час ухвалення рішення слід достягнути 1156,20 грн. судового збору.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поновлення строку звернення до суду, поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частину квартири та припинення права власності на 1/2 частину квартири - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 недоплачений судовий збір в розмірі 1156,20 грн. на користь держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09.04.2021.

Головуючий О . М . Льон