ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 675/468/20
Провадження № 22-ц/4820/535/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Чебан О.М.,

з участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» про визнання договору відступлення права вимоги недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 15 січня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (далі ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп») про визнання договору відступлення права вимоги недійсним.

ОСОБА_2 зазначила, що за кредитним договором №014/1322/82/1612 від 28 серпня 2008 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі АТ «Райффайзен Банк Аваль») надало їй кредит у розмірі 100 000 доларів США строком до 2 вересня 2018 року. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 6 липня 2018 року стягнуто з позивачки на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 69 278 доларів 61 цент США заборгованості за кредитним договором. У подальшому АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за кредитним договором Акціонерному товариству «Оксі Банк» (далі АТ «Оксі Банк»), а те, у свою чергу, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп».

1 серпня 2018 року відповідачі уклали договір відступлення права вимоги №01-08/18, за умовами якого ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» відступило ОСОБА_3 за плату усі права та обов`язки кредитора за кредитним договором №014/1322/82/1612 від 28 серпня 2008 року. За своєю правовою природою договір відступлення права вимоги №01-08/18 від 1 серпня 2018 року є договором факторингу, натомість, ОСОБА_3 не відноситься до суб`єктів підприємницької діяльності та не має права на здійснення факторингових операцій, а тому оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону та є недійсним в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України.

За таких обставин ОСОБА_2 просила суд визнати договір відступлення права вимоги №01-08/18 від 1 серпня 2018 року, який укладений між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» і ОСОБА_3 , недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 15 січня 2021 року позов задоволено. Визнано договір відступлення права вимоги № 01-08/18 від 1 серпня 2018 року, укладений між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» і ОСОБА_3 , недійсним.

Додатковим рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 27 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_3 і ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» на користь ОСОБА_2 по 420 грн 40 коп. судового збору з кожного.

Суд керувався тим, що уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» отримало фінансування, а ОСОБА_3 , у свою чергу, право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, яке відступається, та ціною вимоги, яка зазначена в оспорюваному договорі. За своєю юридичною природою цей договір є договором факторингу, а ОСОБА_3 як фізична особа не відноситься до фінансових установ і не може надавати фінансові послуги у формі факторингу. Договір відступлення права вимоги підлягає визнанню недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки він суперечить актам цивільного законодавства. ОСОБА_2 вправі заявити таку вимогу, оскільки оспорюваний правочин порушує її права.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що укладений відповідачами договір відступлення права вимоги за своїми ознаками не є договором факторингу та відповідає вимогам закону. Суд першої інстанції не врахував усі обставин справи, неправильно витлумачив норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, і неправильно витлумачив норми статей 512, 514, 1077, 1078, 1079 ЦК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права основне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

28 серпня 2008 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №014/1322/82/1612 (далі кредитний договір), згідно якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» надало позивачці кредит у розмірі 100 000 доларів США на строк до 2 вересня 2018 року під 14,35% річних.

Заочним рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 6 липня 2018 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 69 278 доларів 61 цент США заборгованості за кредитним договором.

На підставі договорів відступлення права вимоги від 1 серпня 2018 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» за плату відступило право вимоги за кредитним договором АТ «Оксі Банк», а те, у свою чергу, відступило це право ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп».

1 серпня 2018 року між відповідачами укладено договір відступлення права вимоги №01-08/18, за умовами якого ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» відступило ОСОБА_3 усі права та обов`язки за кредитним договором, а останній сплатив ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» 2 300 грн загальної вартості цих прав.

Застосовані норми права

Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений, у тому числі, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).

Із положень ст. 514 ЦК України слідує, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено ст. 1 Закону України від 12 липня 2001 року №2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон №2664-ІІІ): фінансова установа юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг; фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами підприємцями (ч. 1 ст. 5 Закону №2664-ІІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону №2664-ІІІ юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Факторинг належить до фінансових послуг (п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону №2664-ІІІ).

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України від 7 грудня 2000 року №2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» факторинг це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги з прийняттям на себе ризику виконання таких вимог і прийому платежів.

В силу п. 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 6 лютого 2014 року №352, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 березня 2014 року за №342/25119, до фінансової послуги факторингу віднесена сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Частиною 5 статті 5 Закону №2664-ІІІ встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Із положень ч. 1 ст. 1078 ЦК України слідує, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Як передбачено ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Норми чинного законодавства закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

У разі неспростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Підставами для визнання правочину недійсним є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі вимог щодо змісту правочину. Якщо правочин суперечить нормам чинного законодавства, то його може бути визнано судом недійсним відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України.

За своєю правовою природою відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором.

Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільне законодавство проводить розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, зокрема правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Розмежування цих правочинів проводиться за наступними критеріями.

За суб`єктним складом договору. Учасниками договору відступлення права вимоги (цесії) можуть бути будь-яка фізична або юридична особа. Водночас суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності; фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції; боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором. Фактором може бути лише банк або інша фінансова установа, яка має право на здійснення фінансових послуг і включена до Державного реєстру фінансових установ.

За предметом договору. Під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і негрошової вимоги (роботи, товари, послуги), за виключенням зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається. Предметом же договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги).

За метою договору. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

За платністю договору. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

За ціною договору. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

За формою договору. Договір про заміну кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. У свою чергу договір факторингу, як договір про надання фінансових послуг, укладається сторонами з урахуванням вимог ст. 6 Закону №2664-ІІІ, тобто: у паперовому вигляді ; у вигляді електронного документа; шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; в порядку, передбаченому Законом України від 3 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію».

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження №12-97гс18).

Договір відступлення права вимоги №01-08/18 від 1 серпня 2018 року укладений лише ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» і ОСОБА_3 як фізичною особою. При цьому боржник ОСОБА_2 до участі у договорі не залучалась, а у справі відсутні дані про те, що ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» включена до Державного реєстру фінансових установ.

За змістом оспорюваного договору ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» передало Власюку С.М. право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором. Водночас, сторони визначили дійсну (не номінальну) вартість цього права, яку ОСОБА_3 повинен був внести на рахунок ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» як плату за придбаний (куплений) актив.

Умови договору не передбачають обов`язок ОСОБА_3 надати ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» фінансову послугу, в рахунок оплати якої товариство повинно передати ОСОБА_3 право вимоги до боржника, а зібрані докази не вказують на те, що метою договору є отримання ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» фінансування за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цьому сторони не визначали розмір винагороди ОСОБА_3 як плату за фінансову послугу, в тому числі у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, або у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Отже, за суб`єктним складом, метою, платністю та ціною договору ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» і ОСОБА_3 уклали саме договір відступлення права вимоги, а не договір факторингу.

До того ж, укладаючи спірний договір, відповідачі визначили, що цей договір є змішаним, оскільки містить елементи договору відступлення права вимоги та договору про відшкодування збитків і моральної шкоди (п. 8.6 договору). У такий спосіб сторони визначили обсяг прав та обов`язків, які передаються за договором, а також правила власної поведінки.

Суд першої інстанції неправильно витлумачив зміст оспорюваного правочину та помилково керувався тим, що за своєю юридичною природою цей договір є договором факторингу та суперечить нормам чинного законодавства.

Водночас, суд безпідставно послався в рішенні на правові висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 11 вересня 2018 року (справа №909/968/16) і 10 листопада 2020 року (справа №638/22396/14-ц), оскільки в цих справах та справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

У названих постановах касаційний суд погодився з висновками судів нижчих інстанцій про те, що оспорювані договори за своїми правовими ознаками відносяться до договорів факторингу.

Натомість, за обставинами справи, яка переглядається судом апеляційної інстанції, зібрані докази достовірно вказують на те, що між сторонами був укладений договір відступлення права вимоги (цесії).

Оспорюваний правочин відповідає вимогам чинного законодавства України, та не порушує прав і законних інтересів позивачки, оскільки за цим договором мало місце відступлення права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора, на укладення якого згода боржника не вимагається.

Відповідачі дотрималися вимог щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання наслідків, які обумовлені договором, у зв`язку з чим підстави для визнання його недійсним відсутні.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні позову суд першої інстанції не врахував усі обставини справи, не дотримався вимог матеріального закону та зробив помилкові висновки про обґрунтованість позову, внаслідок чого його рішення не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

В позові ОСОБА_2 слід відмовити.

Щодо судових витрат

Оскільки основне рішення суду скасовано, то додаткове рішення, яким суд першої інстанції вирішив питання про розподіл судових витрат, втрачає силу.

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В позові ОСОБА_2 відмовлено, внаслідок чого понесені нею витрати зі сплати судового збору у розмірі 840 грн 80 коп. не відшкодовуються.

Водночас, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 1 260 грн 73 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 15 січня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, розподіл судових витрат між сторонами змінити.

В позові ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 1 260 гривень 73 копійки судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 9 квітня 2021 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Пашкевич Р.В.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 81