Справа № 703/502/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.

при секретарі судового засідання Холодняк Л.П.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, встановлених рішеннями судів, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2009 року та відповідно до виконавчого листа №2-846/2009 з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 березня 2009 року і до повноліття дитини.

Крім того, на підставі рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 12 липня 2017 року та відповідно до виконавчого листа № 696/666/17 з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частки всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 червня 2017 року і до повноліття дитини.

Позивач також вказує, що з обома відповідачами за даним позовом, зареєстровані шлюби розірвані, однак після винесення Кам`янським районним судом рішення про стягнення з нього аліментів на користь відповідача ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_9 , сторони примирилися та знову почали спільно проживати без реєстрації шлюбу.

Позивач зазначив, що в період його спільного проживання із відповідачем ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася спільна донька ОСОБА_10 , яка на даний час також перебуває на його утриманні.

Посилаючись на суттєві зміни сімейного стану, а саме те, що після народження ІНФОРМАЦІЯ_3 доньки ОСОБА_11 у цивільному шлюбі із ОСОБА_3 , збільшилась кількість його утриманців, в зв`язку із чим змінився його матеріальний стан, позивач просив суд на підставі вимог ст. 192 СК України зменшити розмір аліментів, які він сплачує на утримання доньки ОСОБА_12 із 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно до 1/6 частини його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також зменшити розмір аліментів, які він сплачує на утримання сина ОСОБА_9 із 1/4 частини всіх видів його доходу щомісячно, до 1/6 частини його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні та надісланому до суду відзиві на позов позовні вимоги визнала в повному обсязі, та зазначила, що оскільки в них із позивачем в цивільному шлюбі народилась ще одна дитина донька ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , матеріальне становище позивача змінилось, відтак не заперечувала проти задоволення позову та зменшення розміру аліментів, які стягуються із ОСОБА_1 її на користь на утримання сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також аліментів, які стягуються із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_13 на утримання доньки ОСОБА_12 , 2009 року народження, із 1/4 частини всіх видів його доходу до 1/6 частини його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог заперечувала, вважає, що сплата аліментів є обов`язком, а не правом того з батьків, окремо від якого проживає дитина та на користь того з батьків, з яким дитина проживає. Зазначила, що не може бути підставою для задоволення позову наявність у позивача малолітньої доньки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки ця дитина росте в повній сім`ї і не обділена батьківським піклуванням, як їх із позивачем спільна дитина. Вважає, що доводи позивача щодо недостатності рівня доходів - є безпідставними та не можуть бути враховані судом при розгляді його позову про зменшення розміру аліментів.

Крім того, зауважила, що позивач ігнорує та нехтує своїми батьківськими обов`язками не відвідує їх спільну доньку ОСОБА_12 , 2009 року народження, не цікавиться її станом здоров`я та навчанням.

Відтак, відповідач ОСОБА_4 вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, про те що у нього погіршився матеріальний стан, а тому просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву ОСОБА_1 такою, що не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2009 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 березня 2009 року і до повноліття дитини (а.с. 10).

Крім того, на підставі рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 12 липня 2017 року з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частки всіх видів його доходу щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26 червня 2017 року і до повноліття дитини (а.с. 15).

Звертаючись до суду з позовом про зміну розміру аліментів, позивач посилався на зміну свого сімейного становища - збільшення кількості утриманців, оскільки в нього народилась ще одна дитина, відтак матеріальне становище погіршилось.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 18 квітня 2018 року Смілянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області вбачається, що сторони по справі, а саме позивач та відповідач ОСОБА_3 також є батьками малолітньої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 17).

Як вбачається із довідки Кам`янського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 1480 від 01 лютого 2021 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість зі сплати аліментів, згідно виконавчого листа № 2-846 виданого 06 квітня 2009 року Смілянським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з нього на користь ОСОБА_13 аліментів на утримання дочки ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

З довідки Кам`янського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 1479 від 01 лютого 2021 року вачається, що у ОСОБА_1 відсутня заборгованість зі сплати аліментів, згідно з виконавчим листом № 696/666/17 виданим 13 липня 2017 року Кам`янським районним судом Черкаської області про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 16).

Відтак, судом встановлено, що позивач не має заборгованості по сплаті аліментів на користь обох відповідачів, відтак отримує дохід та спроможний сплачувати аліменти на утримання своїх неповнолітніх дітей.

За змістом ст. 180 СК України обов`язок надавати утримання неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років, покладається на батьків.

Відповідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Також аналогічні рекомендації з цих підстав викладені у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Згідно п. 23 Пленуму Верховного Суду України у постанові №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При цьому, з аналізу статті 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України).

Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року N 6-143цс13.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

У розумінні статті 81 ЦПК України та наведеної вище норми СК України мається на увазі необхідність саме ініціатору позову доводити обставини змін в його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейного стану, здоров`я або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленості між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів.

Відповідно ч.1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, позивач має нормальний стан здоров`я, є працездатною особою, отримує доходи, не має заборгованості по сплаті аліментів. Його матеріальний стан, навіть з відрахуванням аліментів, є задовільним та стабільним, що в свою чергу не тільки не звільняє його від обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей, а навіть дозволяє позивачу виконувати свої зобов`язання щодо сплати аліментів в розмірі, визначеному судом.

Звертаючись з позовом до суду, позивач фактично не вказав обставин, що мають істотне значення для зменшення розміру аліментів та зміни способу стягнення, як і не надав доказів про погіршення його матеріального стану та матеріального стану стягувачів (колишніх дружин).

Посилання позивача, як на підставу для зменшення розміру стягуваних аліментів, на те, що він створив сім`ю та хоча проживає із дружиною в незареєстрованому шлюбі та що в них народилась ще одна дитина, суд до уваги не бере, доказів про те, що його матеріальний стан погіршився суду надано не було.

Як відповідачі, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне їх утримання.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001 року передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Суд вважає, що оскільки відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001року № 2402-III предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, то такий розмір аліментів забезпечить дитині збереження певного матеріального рівня утримання.

Розмір аліментів визначений судовим рішенням, є тим мінімумом, який батько в силу свого батьківського обов`язку за законом повинен сплачувати дитині та який не призведе до порушення його прав та інтересів.

Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

На виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України позивач не довів суду, що його матеріальний або сімейний стан змінилися настільки, що унеможливлює виплату ним аліментів на утримання доньки ОСОБА_12 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) до досягнення нею повноліття та на утримання сина ОСОБА_9 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів) до досягнення ним повноліття, що могло б бути підставою для зменшення розміру аліментів, визначеного рішеннями суду або ж зміни способу їх стягнення.

На підставі викладеного та враховуючи, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили, що в нього значно змінилось матеріальне становище та за своїм матеріальним станом або ж через стан здоров`я він не здатен сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_12 та сина ОСОБА_9 , в розмірі визначеному рішеннями суду, підстав для зменшення розміру аліментів у суду немає, також беручи до уваги, що у відповідності норм ст. 184 СК України право визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі належить одержувачу аліментів, тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими.

Інших доказів на предмет обґрунтування заявлених вимог суду не надано.

Саме визначений рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 березня 2009 року та рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 12 липня 2017 року розмір аліментів на утримання дітей позивача, на думку суду, буде відповідати інтересам дітей, враховуючи, що зросли споживчі ціни на продовольчі товари, одяг та комунальні послуги, а також те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд також керується практикою Європейського суду з прав людини, який в пункті 54 свого Рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначав, «що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».

З врахуванням вищенаведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 10-13, 18, 81, 89,141, 247, 258-259, 263 265, 279 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 180-184,192 СК України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001року № 2402-III, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, встановлених рішеннями судів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його отримання шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Відповідач 1: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Головуючий О.П.Опалинська