Номер провадження: 22-ц/813/3546/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України, на додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В. 18 вересня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У серпні 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ГУ ДМС України в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України (а.с. 4-8).

В обґрунтування позову ОСОБА_4 та ОСОБА_3 посилалися на те, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Артік, Артікський район, Вірменська РСР. 07 грудня 1988 року його дядько (по матері) ОСОБА_5 , який проживав на той час на території УРСР, уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У 1989 році ОСОБА_2 разом з матір`ю ОСОБА_3 переїхав до свого дядька ОСОБА_5 , де вони проживали з 1989 року по 1994 рік без реєстрації. та з 1994 року по 2007 рік - з відповідною реєстрацією в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

17 листопада 2006 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . З лютого 2007 року, ОСОБА_2 , та з вересня 2007 року його мати ОСОБА_3 , виїхали з будинку ОСОБА_5 , та стали проживати у придбаній квартирі, за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у 1989 році приїхавши в Україну, весь час проживали на території України, з 08 грудня 2014 року по сьогоднішній день ОСОБА_2 працює в Філії «Укрінтеравтосервіс-Одеса» УДП «Укрінтеравтосервіс», а у 2018 році на території України у нього народився син, що є також підтвердженням того, що ОСОБА_2 постійно проживав на території України.

Тому, ОСОБА_2 виявив намір, відповідно до Закону України «Про громадянство України», набути громадянство України за територіальним походженням.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 залишено без розгляду в частині вимог, що заявлені ОСОБА_3 (а.с. 90)

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Встановлено факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживав на території України (а.с. 104-106).

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення було задоволено. Доповнено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня року у справі №522/14466/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Встановити факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживав на території України до 24 серпня 1991 року» (а.с. 175-176).

В апеляційній скарзі представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що провадження за заявами з питань набуття громадянства України входить до повноважень ДМС України та її територіальних підрозділів, а отже, будь-які дії, спрямовані на проходження процедури набуття громадянства, знаходяться у межі інтересів ГУ ДМС України в Одеській області. Таким чином, рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України ніяк не впливає на прийняття заяви та рішення про прийняття до громадянства України (а.с. 179-185).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про встановлення факту постійного проживання на території України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Встановлено факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), постійно проживав на території України.

08 травня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив, на підставі додаткового рішення, встановити факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно та законних підставах проживає на території України, починаючи з 01 січня 1989 року по теперішній час.

Заявником до заяви про ухвалення додаткового рішення надано лист Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 11 березня 2020 року, в якому зазначено, що у зв`язку із неможливістю виконання рішення суду, так як для відповідної категорії справ та встановленого Законом порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до п.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України», в рішенні суду має бути зазначено: особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УСРС), у зв`язку з чим йому було запропоновано звернутися до суду з заявою про внесення змін у рішення суду, зазначивши у рішенні суду «постійне проживання до 24 серпня 1991 року».

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК України (у редакції до 15 грудня 2017 року); воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів зауважує, що предметом заявлених ОСОБА_2 вимог є, згідно його позовної заяви, встановлення факту того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно та на законних підставах проживає на території України, починаючи з 01 січня 1989 року і по теперішній час. Однак, у додатковому рішенні судом першої інстанції змінено суть основного рішенні, та вирішено позовні вимоги, які не заявлялись позивачем, а саме, встановлено факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року), постійно проживав на території України до 24 серпня 1991 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 позовних вимог, з приводу яких стаття 270 ЦПК України передбачає ухвалення додаткового рішення, не заявляв і в судовому засіданні суд першої інстанції щодо таких вимог обставини не з`ясовував та докази не досліджував, а тому підстав для ухвалення додаткового рішення у суду не було. Таким чином, суд першої інстанції не дотримався норм процесуального права, ухвалюючи додаткове рішення у справі, вийшовши за межі заявлених позовних вимог.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення питання про ухвалення додаткового рішення, у зв`язку із чим додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2020 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 31 березня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе