П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2021 року м. Київ

справа № 757/33742/19

провадження № 22-ц/824/240/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

при секретарі - Ярмак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року у складі судді Остапчук Т.В., про відмову забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління з питань захисту прав дітей міської ради м. Кропивницький про визначення місця проживання дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Управління з питань захисту прав дітей міської ради м. Кропивницький про визначення місця проживання малолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

У провадженні Печерського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління з питань захисту прав дітей Міської ради м. Кропивницький, про визначення місця проживання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Управління з питань захисту прав дітей міської ради м. Кропивницький про визначення місця проживання малолітньої дитини.

У жовтні 2020 року позивач за первісним позовом звернулась до суду із заявою, в якій просилавжити заходи забезпечення позову шляхомвизначення місця та часу спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею, до винесення судом рішення, а саме: щотижня у будні дні з 10:00 кожної середи до 10:00 кожної суботи; щомісячно у вихідні дні з 10:00 кожної першої суботи до 20:00 кожної першої неділі та з 10:00 кожної третьої суботи до 20:00 кожної третьої неділі та, коли випадає, з 10:00 кожної п`ятої суботи до 20:00 кожної п`ятої неділі. Зобов`язати батька, ОСОБА_2 передавати малолітнього ОСОБА_3 матері за місцем її проживання та згідно визначеного судом часу спілкування.

Мотивуючи заяву, позивач зазначила, що 12 грудня 2019 року відповідач забрав сина за місцем його проживання в Республіці Австрія та вивіз його до України. З цього часу відповідач не давав можливості бачитись з дитиною.

ОСОБА_1 зауважує на тому, що вісім місяців вона позбавлена можливості спілкуватись зі своїм сином та брати участь у його вихованні.

Позивач переконана, що через противоправні дії відповідача щодо неї та дитини, вона, як мати, може втратити емоційний зв`язок з сином, а тому, у разі винесення судом рішення на її користь, у неї будуть об`єктивні складнощі в його виконанні, адже їй буде важко налагодити зв`язок з малолітнім сином.

Отже, на підставі викладених обставин, ОСОБА_1 просила задовольнити її заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове судове рішення. Яким її заяву задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції не здійснив оцінки обґрунтованості її доводів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який вона просила застосувати, позовним вимогам, не оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, належним чином не обґрунтував підстави для відмови у задоволенні заяви.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що її зустрічі із дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню їх емоційних стосунків, і ця обставина, на її думку, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Апелянт вважає, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю.

Учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та її представник просили апеляційну скаргу задовольнити з викладених у ній підстав.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час розгляду справи що стверджується судовими повістками, направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх електронні адреси, до суду апеляційної інстанції не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Перелік видів забезпечення позову передбачений статтею 150 ЦПК України, у якій, зокрема, визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК; а також встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник з сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).

Частиною десятою статті 150 ЦПК України встановлена заборона вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач ОСОБА_1 просила суд до набрання судовим рішенням у справі законної сили, забезпечити позов шляхом визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею, до винесення судом рішення, а саме: щотижня у будні дні з 10:00 кожної середи до 10:00 кожної суботи; щомісячно у вихідні дні з 10:00 кожної першої суботи до 20:00 кожної першої неділі та з 10:00 кожної третьої суботи до 20:00 кожної третьої неділі та, коли випадає, з 10:00 кожної п`ятої суботи до 20:00 кожної п`ятої неділі. Зобов`язати батька, ОСОБА_2 передавати малолітньогоОСОБА_3 матері за місцем її проживання та згідно визначеного судом часу спілкування.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходив з того, що зі змісту заяви позивача про забезпечення позову не вбачається наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком, оскільки як вбачається з матеріалів справи, між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача ОСОБА_1 регулярно спілкуватися з дитиною.

Колегія суддів погоджується із доводами скарги про необхідність забезпечення побачень та спільного проведення часу дитини з матір`ю на час розгляду справи судом. Проте, колегія суддів, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо вжиття саме запропонованих нею заходів, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали із постановленням нової ухвали про часткове задоволення заяви позивача про забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 надавати позивачу ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином сторін ОСОБА_3 , кожної суботи місяця з 10.00 год. до 17.00 год. неділі без присутності батька.

Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 04 квітня 2018 року (справа №344/16653/16-ц).

При цьому судова колегія виходить з того, що вказаним судовим рішенням не порушено права відповідача, як батька, так як забезпечення позову є процесуальною дією тимчасового характеру, а не вирішенням позову по суті спору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Зобов`язатиОСОБА_2 надати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім синомОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної першої та третьої суботи місяця з 10.00 год. до 17.00 год. кожної першої та третьої неділі без присутності батька.

В решті вимог заяви відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст складений 12 квітня 2021 року

Головуючий:

Судді: