ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/6482/20 Номер провадження 22-ц/814/881/21Головуючий у 1-й інстанції Вінтоняк Н. Д. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Коротун І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Укрпошта» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 січня 2021 року (ухвалене суддею Вінтоняк Н.Д., повний текст складено суддею 25.01.2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Полтавської дирекції «Акціонерного товариства «Укрпошта» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 31.12.2019 року нею було здійснено міжнародне відправлення CV060267200UA, проте вказане відправлення адресату не доставлено, оскільки було втрачене АТ «Укпошта». Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача в якості відшкодування за втрачене міжнародне відправлення 101509,37 грн., а також 50000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Полтавської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Полтавської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 101509 (сто одну тисячу п`ятсот дев`ять) гривень 37 (тридцять сім) копійок за втрачене міжнародне поштове відправлення №СV060267200UA.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Полтавської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь держави судовий збір у сумі 1015 ( одна тисяча п?ятнадцять) гривень 11 (одинадцять) копійок.

З вказаним рішенням суду не погодилось акціонерне товариство «Укрпошта» та подало на нього апеляційну скаргу, в якій прохало скасувати рішенняАвтозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 січня 2021 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом не надано належної оцінки доказам, неповно з`ясовано обставини справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зокрема вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що хоча відправлення адресатом отримано не було, проте воно перетнуло митний кордон України, про що зазначалося Відповідачем та поміж іншим було повідомлено ОСОБА_1 . Посилається на те, що судом першої інстанції самовільно визначено та обгрунтовано суму оголошеної цінності міжнародного поштового відправлення у розмірі 100 000 грн. Вказує, що жоден документ, який наявний у матеріалах справи такого обгрунтування не містить. Тому вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами розміру збитків. Крім того зазначає, що у матеріалах справи відстуні докази фактичної вартості вмісту міжнародного відправлення, тому АТ «Укрпошта» не несе відповідальність зе неправомірнгу поведінку ОСОБА_1 з метою отримання компенсації. Посилається на те, що АТ «Укрпошта» належним чином виконало взяті на себе зобов?язання. В свою чергу, позивачем не доведено вини відповідача у втраті міжнародного поштового відправлення зазначеного у позовній заяві, а відтак відсутні підстави для відшкодування ОСОБА_1 будь-яких збитків.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі та підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Судове засідання проводилося в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення сторін згідно положень передбачених ч.13 ст.7 ЦПК України, та ч.1 ст. 369 ЦПК України, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи, що АТ «Укрпошта» оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині визнання задоволених позовних вимог про стягнення відшкодування за втрачене міжнародне пересилання, та беручи до уваги те, що сторони погодилися з рішенням місцевого суду в інших частинах прийнятих за наслідками розгляду пред`явленого позову, а тому рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 січня 2021 року перевіряється лише в межах доводів апеляційної скарги відповідача,у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України та роз`яснень які містяться у п.п.14-15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку».

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 31.12.2019 року позивачем у відділені поштового зв?язку м. Кременчук Полтавської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» (м. Кременчук, проспект Свободи,18) було здійснено міжнародне відправлення CV060267200UA з оголошеною цінністю 100 000 грн, що підтверджується квитанцією, митною декларацією (а.с. 5-7).

Під час розгляду справи встановлено, що вказане відправлення адресатом отримано не було, відправлення втрачено під час пересилання до Сполучених Штатів Америки.

З метою розшуку даного відправлення, позивачем 20.03.2020 року через онлайн сервіс AT «Укрпошта» було подано заявку про розшук даного міжнародного відправлення, за результатом розгляду якої повідомлено, що місцезнаходження відправлення невідоме, до проведення перевірки виплату відшкодування призупинено (а.с. 8-11).

10.06.2020 року ОСОБА_1 направлено заяву на адресу АТ «Укрпошта» про здійснення відшкодування за втрату міжнародного відправлення, а 07.10.2020 року - претензію щодо невиплати суми відшкодування (а.с. 12,16), які станом на день розгляду справи залишилися без задоволення.

Судом встановлено, що між сторонами 31.12.2019 року виникло правовідношення з надання послуг з пересилання поштового відправлення за межі України, що підтверджується митною декларацією та фіскальним чеком (а.с. 5,6-7).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив відправлення до США, однак воно не було доставлено адресату, оскільки було втрачене. Дана обставина відповідачем не заперечується та підтверджується наявним в матеріалах справи документами.

Задовольняючи часково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення грошових коштів у якості відшкодування за втрачене поштове відправлення у сумі 101509,37 грн. підлягають задоволенню.

Разом з цим місцевий суд зазначив, що вимоги позивача про стягнення з АТ «Укрпошта» моральної шкоди, задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано належних доказів в обґрунтування моральної шкоди та розміру компенсації. Суд зазначив, що достатньою сатисфакцією для позивача, зважаючи на характер правовідносин, що виникли між сторонами, буде стягнення компенсації за втрачене міжнародне відправлення у сумі оголошеної цінності відправлення, вартості поштових послуг, а також штрафу у розмірі 25% такої вартості, як передбачено вимогами ст. 18 Закону України «Про поштовий зв?язок».

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про поштовий зв`язок» оператори надають користувачам послуги поштового зв?язку відповідно до законодавства України та провадять іншу підприємницьку діяльність в установленому законом порядку. Послуги поштового зв?язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв?язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості. Договір про надання послуги поштового зв?язку вважається укладеним після оплати користувачем вартості цієї послуги, якщо інше не передбачене відповідними договорами.

Встановивши, що вказані послуги поштового зв?язку було оплачено позивачем, суд першої інстанції вірно виходив із того, що між сторонами виникли договірні правовідносини щодо надання послуг поштового зв?язку.

Відповідно до ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов?язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов?язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов?язання внаслідок односторонньої відмови від зобов?язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов?язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди ( ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

З наданих матеріалів справи вбачається, що 31.12.2019 року між сторонами виникло правовідношення з надання послуг з пересилання поштового відправлення за межі України, що підтверджується митною декларацією та фіскальним чеком (а.с. 5, 6-7). Позивач здійснив відправлення до США, однак воно не було доставлено адресату, оскільки було втрачене. Дана обставина відповідачем не заперечується та підтверджується наявним в матеріалах справи документами.

У своїй роботі відповідач та його структурні підрозділи керуються Всесвітньою поштовою конвенцією, Статутом Всесвітнього поштового союзу, Регламентом поштової кореспонденції, Законом України «Про поштовий зв?язок», Правилами надання послуг поштового зв?язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року та внутрішніми нормативними актами складеними та прийнятими у відповідності до чинного законодавства.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про поштовий зв?язок» послуги поштового зв?язку - продукт діяльності оператора поштового зв?язку з приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень, виконання доручень користувачів щодо поштових переказів банківських операцій, спрямований на задоволення потреб користувачів. Оператор поштового зв?язку (оператор) - суб?єкт підприємницької діяльності, який в установленому законодавством порядку надає послуги поштового зв?язку.

Згідно ст. 3 Закону України «Про поштовий зв?язок» основними засадами діяльності у сфері надання послуг поштового зв?язку, зокрема, є забезпечення надання послуг поштового зв?язку встановленого рівня якості.

Послуги поштового зв?язку надаються на договірній основі згідно з Правилами надання послуг поштового зв?язку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, та повинні відповідати встановленим нормам якості (абз.2 ст.13 Закону України «Про поштовий зв`язок»).

Відповідно до Правил надання послуг поштового зв?язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270 (з наступними змінами і доповненнями), міжнародне поштове відправлення з оголошеною цінністю - міжнародне реєстроване поштове відправлення з вкладенням паперів, документів або інших предметів, оцінка вартості яких визначається відправником. Приймання поштового відправлення, поштового переказу - виробнича операція, яка полягає в оформленні поштового відправлення, поштового переказу, що подаються для пересилання.

Згідно з п. 10 Правил надання послуг поштового зв?язку - оператори поштового зв`язку, зокрема, зобов?язані забезпечувати: надання послуг поштового зв`язку встановленого рівня якості відповідно до нормативно-правових актів, що регламентують діяльність операторів поштового зв?язку, умов договору; пересилання поштових відправлень, що не належать до універсальних послуг поштового зв?язку, поштових переказів у нормативні строки, встановлені ними самостійно згідно із законодавством.

Так, відповідно до п. 125 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі встановлення перевіркою факту невиконання чи неналежного виконання оператором поштового зв`язку обов`язків з надання послуг поштового зв`язку щодо пересилання реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу відправникові/адресату не пізніше десяти днів з дня встановлення перевіркою такого факту в об`єкті поштового зв`язку за місцем приймання або вручення поштового відправлення, прийняття поштового переказу або виплати коштів за ним виплачується відшкодування у розмірі, визначеному законом.

Згідно пункту 127 Правил надання послуг поштового зв?язку користувач послуг поштового зв?язку має право оскаржити неправомірні дії працівників поштового зв?язку в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про поштовий зв?язок», пункту 129 Правил надання послуг поштового зв?язку оператор поштового зв?язку за невиконання чи неналежне виконання послуг поштового зв?язку несе відповідальність перед користувачами послуг поштового зв?язку згідно із законами України.

Відповідно до ч. 4 статті 23 Всесвітньої поштової конвенції, у випадку втрати, повної крадіжки чи повного пошкодження відправлення з оголошеною цінністю відправник має право на відшкодування, що відповідає, в принципі, сумі оголошеної цінності в СПЗ.

Відповідно до ч.8 ст.23 Всесвітньої поштової конвенції, якщо відшкодування необхідно сплатити за втрату, повну крадіжку або повне пошкодження рекомендованого відправлення, простої посилки чи відправлення з оголошеною цінністю, відправник або, залежно від випадку, адресат має право на відшкодування сплачених ним під час подання відправлення тарифів і зборів, за винятком рекомендованого або страхового збору.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про поштовий зв?язок» визначено, що за втрату (пошкодження) міжнародних поштових відправлень і посилок оператори несуть відповідальність відповідно до вимог актів Всесвітнього поштового союзу та законодавства України, за невиплату міжнародних поштових переказів - відповідно до міжнародних договорів України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, за повну втрату (пошкодження) вкладення посилки з оголошеною цінністю, листа або бандеролі з оголошеною цінністю - відшкодування здійснюється в розмірі суми оголошеної цінності поштового відправлення, вартості послуг поштового зв?язку та штраф у розмірі 25 відсотків вартості цих послуг (абзац 5 статті 18 Закону «Про поштовий зв?язок»).

Матеріалами справи вірно встановлено, що належним суб?єктом відповідальності за неналежне виконання послуг за договором є саме відповідач, у якого з позивачем виникли взаємні права та обов?язки на підставі договору про надання поштових послуг з пересилки поштового відправлення від 31.12.2019 року.

З матеріалів справи вбачається, що у митній декларації до поштового відправлення СV060267200UA, позивач вказав у розділі митна вартість вказана загальна вартість 1000 грн., а у розділі оголошена цінність 100 000 грн. (3058.14 СПЗ) (а.с. 6-7).

Відповідно до п. 58 Правил надання послуг поштового зв?язку, сума оголошеної цінності міжнародного поштового відправлення не повинна перевищувати фактичної вартості вкладення та суми, визначеної у Керівництві з приймання міжнародних поштових відправлень.

Відповідно до статті 49 Митного Кодексу України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Статтею 50 Митного Кодексу України передбачено, що відомості про митну вартість товарів використовуються для: нарахування митних платежів; застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; ведення митної статистики; розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

Згідно ст. 51 Митного Кодексу України, митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Статтею 52 Митного Кодексу України визначено, що заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Тобто, матеріали справи свідчать про те, що позивач зазначає різну вартість свого відправлення задля митного контролю та поштового відправлення. На думку колегії суддів, відповідачем помилково ототожнено поняття «митна вартість» і «оголошена цінність» міжнародного поштового відправлення.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що факт зазначення різної митної вартості та оголошеної цінності не є беззаперечним фактом того, що дійсна вартість є завищеною, в той час, як відповідач не надав доказів на підтвердження факту того, шо оголошена цінність міжнародної посилки не відповідає фактичній вартості.

За таких обставин не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що судом першої інстанції самовільно визначено та обгрунтовано суму оголошеної цінності міжнародного поштового відправлення у розмірі 100 000 грн.

Відповідно до ст. 24 Всесвітньої поштової конвенції, країни-члени та призначені оператори не несуть відповідальності: у випадку відправлень з оголошеною ціннійстю, стосовно яких було заявлено неправдиву цінність, яка перевищує фактичну вартість вмісту (п.2.6); якщо у діях відправника вбачаються елементи шахрайства з метою отримання компенсації (п.2.9).

Проте, будь-яких доказів того, що позивачем вчинено відповідне правопорушення у сфері митного оформлення товарів, або факту вчинення позивачем відповідних шахрайських дій, що призвело до завищення ним вартості поштових відправлень, відповідачем до суду не надано.

Діюче законодавство у сфері надання послуг міжнародних поштових відправлень не передбачає звільнення поштових операторів від відповідальності за втрату поштового відправлення через не збігання суми оголошеної цінності та митної вартості товару.

Крім того, про неспіврозмірність зазначених сум було відомо відповідачу при прийнятті відправлення, але останній не відмовився від їх прийняття, погодившись із розміром оголошеної цінності, використовуючи її при розрахунку вартості поштових послуг.

Сам факт звернення відповідача до правоохоронних органів із заявою щодо вчинення позивачем злочинних дій не є доказом вчинення останнім таких дій в силу ст. 62 Конституції України.

При визначенні суми відшкодування позивач використовував складення суми оголошеної цінності відправлення, вартості поштових послуг, а також штраф 25% такої вартості, що передбачено вимогами ст. 18 Закону України «Про поштовий зв?язок». Даний розрахунок відповідачем спростовано не було, відповідного контррозрахунку останнім також не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наданий позивачем розрахунок суми відшкодування є вірним, та таким, що відповідає нормам чинного законодавства, а саме ст. 18 Закону України «Про поштовий зв?язок». Тому прийшов обгрунтованого висновку задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення грошових коштів у якості відшкодування за втрачене поштове відправлення у сумі 101509,37 грн.

Вирішуючи даний спір в оскаржуваній частині, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить. Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд в оскаржуваній частині не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судового збору судом апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Укрпошта» - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2021 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ О.Ю. Кузнєцова ______________ Л.М. Хіль