Справа № 629/1468/21
Номер провадження 2/629/696/21
09.04.2021 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого - судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Кремінь М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Лозова, Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лозівської міської об`єднаної територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, -
Позивач звернулася до суду з позовом до Лозівської міської об`єднаної територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку. В обґрунтування позову зазначила, що 07 травня 1999 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений та зареєстрований в Лозівській товарній біржі на підставі Біржового контракту №207 від 06.05.1999 року та договорів-порук від імені продавця та покупця з брокерами на здійснення біржової угоди. Правочин обома сторонами повністю виконаний, ні зауважень, ні заперечень ніхто зі сторін не заявляв. Як власник домоволодіння виявила намір продати житловий будинок, але їй було відмовлено, оскільки вищевказаний договір нотаріально не посвідчений. Лозівська товарна біржа як юридична особа ліквідована, інша сторона договору, ОСОБА_2 , померла, тому посвідчити нотаріально спірний договір неможливо. На підставі вищевикладеного, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу №1-207 від 07 травня 1999 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений і зареєстрований в Лозівській товарній біржі.
В судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні.
В судове засідання представник відповідач не з`явилася, надала суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника, просила вирішити справу на власний розсуд.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 07 травня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладеного договір купівлі-продажу №1-207, предмет якого є житловий будинок, житловою площею 17,1 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний договір підписаний і зареєстрований в Лозівській Товарній Біржі на підставі біржового контракту №207 від 06.05.1999 року та договорів-порук від імені продавця і покупця з брокерами на здійснення біржевої угоди, зареєстрований 14.05.1999 року у Лозівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №4915, в реєстровій книзі №15д.
ОСОБА_1 , виявивши намір продати належний їй на праві власності житловий будинок, звернулася до приватного нотаріуса та надала відповідні документи для оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку.
Разом з тим, постановою приватного нотаріуса Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. від 18 березня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки відсутнє нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу №1-207 від 07 травня 1999 року, підписаного і зареєстрованого в Лозівській Товарній Біржі, зареєстрованого 14.05.1999 року у Лозівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №4915, в реєстровій книзі №15д.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року
«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Статтею 5 ЦК України встановлено дію актів цивільного законодавства у часі. Так, відповідно до зазначеної норми права акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
На час виникнення спірних правовідносин, а саме на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу 07 травня 1999 року, щодо якого позивачем заявлено позов про визнання його дійсними, діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року. Отже, до спірних правовідносин, враховуючи положення дії актів цивільного законодавства у часі, суд одночасно застосовує норми саме ЦК УРСР в редакції 1963 року і положення ст.204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції 2004 року визначено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.
Згідно із застереженнями, що містяться у ст.5 ЦК України і п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття.
Так, положеннями ст.42 ЦК УРСР (в ред. 1963 р.) дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної).
У письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у ст.43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми (п.п. 2,3 ч.1 ст. 44 ЦК УРСР).
Згідно з ч.1 ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі.
Невиконання цих вимог, тягнуло недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч.2 ст.48 ЦК України.
Діяльність діючих на час укладення договору бірж, які реєструвалися угоди з нерухомістю, регулювалася Законом України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1957-ХІІ у ред. від 15.05.2003 року. У пункті 3.2 зазначалося, що відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», правочини, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Тобто, позивач ОСОБА_1 , як добросовісний учасник цивільних правовідносин, виконала угоду, стала власниками житлового будинку, право власності на який було зареєстровано Лозівським БТІ.
Згідно п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, що діяла на момент укладання договору , при нотаріальному посвідченні договору про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на майно у осіб, які його посвідчують. Право власності на жилий будинок, квартиру може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів, як договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. В інструкцію вносились зміни, але цей пункт залишений без змін. Тобто до 2004 року договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений на біржі, приймався нотаріусами як правовстановлюючий документ.
На теперішній час укладений між сторонами 07 травня 1999 року договір купівлі-продажу, підписаний і зареєстрований в Лозівській Товарній Біржі, не є легітимним, оскільки не відповідає діючому законодавству. Чинним законодавством України не передбачено такої форми угоди, як біржова.
Законом № 2756-V1 від 02.12.2010 року у ч. 1 ст. 657 ЦК України були внесені зміни, відповідно до яких договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Положеннями ч.4 ст.203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
За нормами ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою.
Відповідно до ст.220 ЦК України, якою передбачено, що у разі недотримання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
Виходячи зі змісту договору, а саме з п. 3, на момент підписання договору вся сума за договором продавцем отримана у повному обсязі. Сторонами виконана умова договору щодо передачі житлового будинку у повне володіння та розпорядження покупцеві. Таким чином, усі суттєві умови договору, про які сторони домовлялися під час його підписання, ними виконані, повне виконання договору здійснилося, що підтверджується письмовими доказами.
У відповідності до ч.2 ст.47 ЦК УРСР (в ред. 1963р.) та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» (втратив чинність 06.11.2009 р.), якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною.
З матеріалів справи вбачається, що договором зазначено дійсний намір сторін, досягнута ними домовленість щодо всіх істотних умов, у тому числі про передачу права власності на житловий будинок.,що підтверджується підписами сторін, договір зареєстрований в Лозівському бюро технічної інвентаризації, тому позивач на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і статті 49 Закону України «Про власність», який діяв на той час, набула право власності на спірний будинок і правомірно володіє ним. Всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторони виконали, договір ніким не оскаржено.
У зв`язку зі змінами в законодавстві, що регулює правовідносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна, позивач позбавлена можливості реалізувати право власності на нерухоме майно, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
З огляду на зазначені обставини, суд вважає, що позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення вищевказаного договору купівлі-продажу житлового будинку та обставин, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими, тому наявні підстави для задоволення позову.
Оскільки позивач у позовній заяві не вимагала відшкодування судових витрат, понесених нею при сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат відповідно до статті 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України, судом не вирішувалося.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 209, 220, 650, 657 ЦК України, ст. ст. 47, 227 ЦК УРСР в редакції 1996 року, ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Лозівської міської об`єднаної територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , №1-207 від 07 травня 1999 року, укладений в Лозівській товарній біржі між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14.05.1999 року у Лозівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №4915, в реєстровій книзі №15д.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Згідно п.3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м.Лозова, Харківської області, громадянка України, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Лозівським МРВ УМВС України в Харківській області 20 листопада 1996 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Суддя Н.А. Смірнова