СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/24227/19

пр. № 2/759/2936/21

29 березня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гаєвської Н.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кендюх Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2019 р позивач звернулася до суду із зазначеною заявою, після уточнення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 2086500 грн 00 коп в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та 236100 грн витрат за надання правової допомоги. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 12.01.2015 слідчим СВ Святошиснького УП ГУНП ум. Києві було складено повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0000986 від 04.02.2014, яким повідомлено ОСОБА_2 про те, що вона підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ч. 4 ст. 190 КК України, а 30.09.2015 складено обвинувальний акт, затверджений прокурором прокуратури Святошинського району, після чого вироком Святошинського районного суду від 05.08.2016 який залишено беззмін ухвалою Апеляційного суд ум. Києва від 11.01.2018 та постановою Верховного Суду від 14.05.2019 ОСОБА_2 визнана невинуватою у пред`явленому обвинувачені та виправдана у зв`язку з недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення, тому загалом позивач перебувал під слідством та судом з 17.02.2015 до 14.05.2019, тобто 74 роки 2 місяці і 27 днів, під час зазначеного періоду грубо порушувалися права позивача, безпідставно перебувала у розшуку, слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва незаконно надала дозвіл на її затримання, а також щодо неї незаконно обиралися запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою, внаслідок зазначених обставин позивач постійно перебувала у стресовому стані, що призвело до погіршення здоров`я, було порушено презумпцію невинуватостістороню обвинувачення через упереджене дослідження обставин кримінального провадження в частині, які виправдовували позивача, не було надано незалежної оцінки відповідним доказам, і фактчино безпідставно звернулися до суду з обвинувальним актом, позивачем були понесені додаткові зусилля для організації свого життя, оскільки зазначені обставини вимогали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки вона є пенсіонером та немала грошей на оплату свого адвоката, та після завершення розгляду справи позивачеві було подано позику, що дозволило їй частково розрахуватися за надану юридичну допомогу.

Ухвалою судді 10.01.2020 справу було передано з апідсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва (а.с. 93).

23.04.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва відкрито загальне позовне провадження (а.с. 99).

Постановою Київського апеляційного суду від 23.12.2020 ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 10.01.2020 скасовано (а.с. 186-188).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва справу прийнято до свого провадження та розпочато підготовче провадження (а.с. 195).

03.02.2021 позивач подала заяву про зміну предмету позову (а.с. 197-199), а також подала заяву про заміну неналежного відповідача з Головного управління Державної казначейської служби України у м. Кивєі на Державну казначейську службу України (а.с. 200).

Протокольною ухвалою від 19.02.2021 замінено відповідача по справі на Державну казначейську службу України (а.с. 207).

Ухвалою суду від 29.03.2021 підготовче провадження по спарві закрито, призначено справу до судового розгляду (а.с. 220).

Представнк позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, псилаючись на обставини викладеін у позовній заяві, просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав необгрунтованості та недоведеності, просила відмовити.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 20.04.2015 ОСОБА_2 надано під розписку повідомлення про підозру від 12.01.2015 за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.ч. 3, 4 ст. 190 КК України (а.с. 9-12).

30.09.2015 складено та затверджено обвинувальний акт у криімнальному провадженні внесеного до ЄРСР за №0000986 від 04.02.2014 відносно ОСОБА_2 (а.с. 13-16).

Вироком Святошиснького районного суду м. Києва від 05.08.2016 ОСОБА_2 визано невинуватою у пред`явленому обвинувачені за ч. 3 ст. 190 ч. 4 ст. 190 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення (а.с. 19-28).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.01.2018 вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05.08.2016 залишено без змін (а.с. 29-42).

Постановою Верховного суду від 14.05.2019 вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05.08.2016 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11.01.2018 залишено без змін, а касаційні скарги прокурорів та представника потерпілого без задоволення (а.с. 43-47).

У процесі досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0000986 внесеного до ЄРСР від 04.02.2014 ОСОБА_2 було оголошено у розушк, а 24.02.2015 зупинено досудове розслідування (а.с. 51).

18.02.2015 ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва було надано дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_2 для усасті в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с. 58, 59).

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 10.04.2015 відмовлено у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с. 60-62).

В якості доказу щодо стану здоров`я позивачем надано виписки з історії хвороби з яких вбачається діагноз: атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ стадія, 3 ступнь, ризик 3 (високий), кризовий перебіг, екстрасистолічна аритмія. СН ЦВХ зі збережною фракцією викиду лівого шлуночку. Дисліпедемія. ЦВХ. Церебральнйи судинний криз в судинах вертебрально-базилярного басейну (11.10.17). Змішана (гіпертонічна, атероскладротична. Дисметаболічна) енцефалопія ІІ-ІІІ ступеня з вираженим вестибулопатичним, церебростенічним синдромом та вестибулокохлеарним синдромом, явищам диссомнії. Із Коротковго амнезу при виписці було зазначено, що пацієнтка відмічає появу сильного болю за грудиною, стискуючого характеру, який іррадіює в ліву руку та під ліву лопатку, турбував її у стані спокою і не знімався нітрогліцерином. Зі слів пацієнтки скарги з`явилися після сильного нервово перезавантаження (а.с. 63-66).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 ЦК України).

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди, слід встановити у діях винної особи наявність усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення.

Позивачем у даній справі не наведено жодних фактів вчинення прокуратурою Святошинського району м. Києва або її посадовими особами, Державною казначейською службою України будь-яких неправомірних дій (бездіяльності), прийняття рішень, які б призвели до порушення та обмеження її прав, та не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які підлягають доказуванню в спірних правовідносинах.

Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної «немайнової» шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Тому, враховуючи відсутність протиправності дій посадової або службової особи, недоведеність завданої шкоди позивачу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими в частині стягнення моральної шкоди.

Окрім моральної шкоди позивач також просила стягнути з відповідача відшкодування витрат за надання правової допомоги у розмірі 236100 грн 00 коп., з приводу чого слід зазначити.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивач надала договір про надання праової допомоги №9 від 31.07.2013, додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №9від 31.07.2014, додаткову угоду №2 до договору про надання правової допомоги №9 від 20.04.2015, додаткову угоду №3 до договору про надання правової допомоги №9 від 31.07.2015, додаткову угоду №4 до договору про надання правової допомоги №9 від 31.07.2017, акт передачі-приймання наданої правовї допомоги від 14.05.2019в якому зазначено, що загальна варітсь наданої правової допомоги становить 245000 грн 00 коп. з яких клієнтом сплачено 8900 грн 00 коп.. заборгованість клієнта перед адвокатом 236100 грн 00 коп.

Крім цього позивачем подано до суду договір про відступлення парва вимоги укладеного між ОСОБА_4 та з другої сторони ОСОБА_2 , АО «Аксіо» згідно якого первснйи кредитор ( ОСОБА_4 ) відступає новому кредитору (АО «Аксіо») право вимагати від клієнта сплати гонорару за надану відповідно до договору пр. надання правової допомоги №9 від 31.07.2013 правову допомогу у вигляді здійснення захисту як підозрюваного, обвинуваченого у кримінальному провадженні №0000986 від 04.02.2014, під час досудового розслідування та судового провадження в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції. За цим договором відступається право вимоги у розмірі 236100 грн 00 коп. (а.с. 81). До якого також долучено розрахунок заборгованості урозміроі 236100 грн 00 коп. (а.с. 82, 83).

Проте, зі змісту вказаних документів не вбачається, що витрати на правову допомогу у розмірі 236100 грн 00 коп. позивач понесла саме у цій справі.

Чинним законодавством України не передбачено можливості відшкодування витрат на правову допомогу, понесених стороною під час розгляду справи в іншому провадженні.

Зазначена правова позиція викладена у постанві Верховного суду від 04.09.2019 по справі №529/1007/16-ц.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 04.09.2019 по справі №529/1007/16-ц.

Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України; Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у позовних вимогах ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, органів досудового розслідування, прокуратури і суду відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 01.04.2021.