Справа № 175/4915/18
Провадження № 2/175/1594/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2021 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Іщенко Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, який 22 жовтня 2020 року уточнила та просила суд постановити рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, просив відмовити позивачці у задоволенні позову , подав відзив (а.с.85-87).У подальшому у судове засідання не з`явився , був належним чином повідомлений про розгляд справи (а.с.156).

Представники третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації позовні вимоги ОСОБА_1 підтримали та не заперечувала проти їх задоволення, надали суду висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.140-143).

Суд, вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 05 вересня 2001 року Відділом реєстрації актів громадського стану Ковпаківського районного управління юстиції міста Суми, актовий запис №681 (а.с.9) та свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 виданого 05 травня 2004 року Виконавчим комітетом Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис №25, батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_2 , а матір`ю ОСОБА_1 (а.с.8). Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі,однак сімейно-шлюбні відносини між сторонами не склалися тому їх шлюб було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 виданого 27 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №144 (а.с.11).

Згідно висновку Служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації, орган опіки вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , як такого, що ухиляється від виконання батьківських обов`язків (а.с.140-143).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2009 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 травня 2009 року і до повноліття дітей (а.с.21). Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачка не пред`являла до примусового виконання виконавчий лист виданий за вищевказаним рішенням, а тільки в серпні 2017 року отримала дублікат такого виконавчого листа і тільки в грудні 2017 року пред`явила його до примусового виконання, що підтверджується наданою державним виконавцем Нечай Л.С. розрахунком заборгованості зі сплати аліментів (а.с.88). Державним виконавцем було здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів на двох дітей, і станом на липень 2019 року розмір заборгованості склав 85010,21 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2020 року по цивільній справі № 175/4978/19-ц, було змінено розмір аліментів, визначених рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2009 року, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/6 частини заробітку (доходу) до досягнення повноліття щомісячно на 1/4 частину всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для однієї дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання чинності рішенням суду; виконавчий лист виданий на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2009 року по справі №2-2971/09 - відкликано.

Згідно довідки про склад сім`ї №3706 від 12 листопада 2018 року та довідки про реєстрацію по місцю проживання №576 виданих виконкомом Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16,91). Також, як вбачається з матеріалів справи, матір дитини ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується вищевказаними довідками. Окрім цього встановлено, що згідно відповіді з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС Дніпропетровської області від 11 січня 2019 року, батько дитини ОСОБА_2 також зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.50).

Суд критично ставиться до тверджень позивачки щодо ухилення відповідача від надання матеріальної допомоги спільним дітям та сплати аліментів на їх утримання, оскільки з матеріалів справи вбачається, що після ухвалення рішення про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не припинили шлюбних відносин і проживали всі разом в квартирі по АДРЕСА_1 , яка належить подружжю на праві спільної власності. Даний факт викладено відповідачем у відзиві на позовну заяву від 08.11.2019 року (а.с.85-87) та підтверджено позивачкою у письмових поясненнях по справі від 31.01.2020 року (а.с.111-118), де також ОСОБА_1 зазначає, що тільки три роки тому та з власної ініціативи, ОСОБА_2 добровільно знявся з реєстраційного обліку у спільній квартирі та з`їхав від позивачки з дітьми. Зазначені обставини, свідчать про те, що не зважаючи на розірвання шлюбу у 2010 році, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали разом з дітьми, у квартирі по АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної власності до 2017 року, що свідчить про добровільне утримання ОСОБА_2 , виховання, піклування про здоров`я своїх дітей, їх фізичний та моральний розвиток, здобування дітьми повної середньої освіти, готування їх до самостійного життя. Факт здобування дітьми повної середньої освіти наразі підтверджується довідкою Комунального закладу освіти «Загальноосвітня школа №116» Дніпровської міської ради №127 від 05.11.2018 року про навчання ОСОБА_3 в 9 класі (а.с.17) та довідкою №14/02-1511 від 02 листопада 2018 року про навчання за державним замовленням на першому курсі механіко-машинобудівного факультету денного відділення Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» з 01 вересня 2018 року, повнолітнього ОСОБА_4 .

Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів (а.с.88) виданою Соборним відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, відповідач має заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей у розмірі 79205,74 грн., на підставі якої 19.07.2018 року державним виконавцем Горілим К.К. було винесено постанову ВП №55306060 про встановлення відносно ОСОБА_2 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України (а.с.25-26), постанову ВП №55306060 про встановлення відносно ОСОБА_2 тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами (а.с.35-36) та постанову ВП №55306060 від 03.12.2018 року про накладення штрафу за несплату аліментів (а.с.32-33). Однак вищевказана заборгованість щодо не сплати аліментів, не свідчить про злісне ухилення батька від виконання ним свої батьківських обов`язків по вихованню дітей, оскільки позивачка свідомо звернулася до органів виконавчої служби в грудні 2017 року, що і слугувало нарахуванню значної суми заборгованості з грудня 2014 року, тобто за ті роки коли сторони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет та вели спільне господарства. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_2 не ухилявся від виконання обов`язку матеріального утримання дітей, навіть не зважаючи на всі життєві обставини які склалися в сім`ї, продовжував виконувати свої батьківські обов`язки, а факт наявності заборгованості по аліментам у відповідача не може свідчити про відоме ухилення ним від виконання батьківських обов`язків по триманню дітей, оскільки наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дітей батьківських прав.

Згідно ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Разом із тим, відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У відповідності до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктом 2 ч. 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 20 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача ОСОБА_2 заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивачки щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вони не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своїх дітей в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його доньки є свідомим нехтуванням батьком своїми батьківськими обов`язками.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Що стосується наданого третьої особою висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 який був постановлений без спілкування органу опіки з батьком дитини, суд не приймає його як доказ та ставить під сумнів, так як висновок складений лише на підставі тверджень та доказів наданих позивачкою на засіданні комісії. Вищевказаний висновок не містить жодних об`єктивних даних стосовно суті питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав та даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні батька від виховання дитини, окрім цього у висновку не зазначається доцільності втручання в життя дитини шляхом позбавлення батька батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення батьківських прав захистить інтереси дитини. Також, Верховний Суд в своїй постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17, зазначив, що висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України).

Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягають, оскільки позивачка не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та не надала доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. У даному випадку є не доцільним позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дитини, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а за обставин, що склались та які підтверджуються матеріалами справи, позбавлення батька батьківських прав є безпідставним та не обґрунтованим.

Враховуючи, що у задоволенні позову було відмовлено, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, а залишає їх за позивачкою.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 150, 164 СК України, ст. 12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини», Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення про позбавлення та поновлення батьківських прав (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року), ст.ст. 12, 13, 76, 141, 263-266 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачкою.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Озерянська Ж.М.