Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 637/882/19

провадження № 61-8090св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 17 березня 2020 року у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення обов`язкової частки у спадщині,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення обов`язкової частки у спадщині.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_4 , після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки розміром 9,2081 га, розташованої на території Борівської сільської ради Шевченківського району Харківської області.

Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Борівської сільської ради Шевченківського району Харківської області

від 09 вересня 2013 року, ОСОБА_4 заповідав все належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, на ім`я

ОСОБА_1 .

Разом із тим, звернувшись у встановлений законом строк для оформленням спадщини, позивач дізналася, що були подані заяви про прийняття спадщини за законом дружиною ОСОБА_2 та сином ОСОБА_3 на підставі того, що вони є непрацездатними за віком (пенсіонерами) та мають право на обов`язкову частку у спадщині.

На думку позивача, наявні підстави для зменшення обов`язкової частки у спадщині відповідачів з огляду на наступне.

З 1962 року її батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5 перебували у цивільному шлюбі, проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. З колишньою дружиною ОСОБА_2 шлюб розірвано не було.

Унаслідок захворювань та похилого віку батько майже весь час лежав, не міг самостійно приготувати їжу, виконувати хатню роботу. Всім цим займалася позивач та її родина.

За весь час ОСОБА_3 (син від зареєстрованого першого шлюбу) лише один раз з`явився у них у гостях десь у 70-х роках, хоча йому ніхто не заперечував проти спілкування з батьком. Після цього жодного разу

ОСОБА_3 не відвідував батька, хоча знав його адресу проживання. Будь-якої допомоги як матеріальної, так і моральної не надавав.

Після смерті батька позивач із родиною здійснили його поховання.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримують пенсію, тобто мають дохід, крім того, ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка, якою відповідач може розпоряджатися на свій розсуд, позивач вважала, що їх частки на спадщину підлягають зменшенню до

1/100 кожному, у зв`язку з чим просила суд задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зменшено розмір обов`язкової частки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/6 частки до 1/10 частки кожному.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що фактичне створення ОСОБА_4 іншої родини, складання заповіту саме на ім`я позивача, відсутність тривалого спілкування відповідачів із спадкодавцем має істотне значення при визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині.

Враховуючи загальний розмір спадкового майна, моральні аспекти справи, матеріальне утримання відповідачів, суд вважав, що зменшення обов`язкової частки до 1/10 є виваженим, справедливим та таким, що зможе задовольнити та забезпечити спадкоємців за законом можливістю отримання спадщини в реальному вигляді.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 17 березня 2020 року рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що при вирішенні спорів про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема, ними може вважатися тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця тощо.

Доказів того, що між спадкодавцем та спадкоємцями були неприязні стосунки чи відсутність спілкування, а відповідачі погано поводилися з померлим, позивачем не надано та матеріали справи не містять. Крім того, відсутні докази того, що спадкодавець додатково потребував допомоги та просив про неї ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , проте останні відмовилися її надавати.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважав відсутніми підстави для зменшення обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 17 березня

2020 року, в якій просить оскаржувану постанову скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2020 року, з урахуванням ухвали від 03 серпня 2020 року про виправлення описки, відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи з Шевченківського районного суду Харківської області.

У серпні 2020 року справу № 637/882/19 передано до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті400 ЦПК України).

Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував абзац 2 частини першої статті 1241 ЦК України без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 483/597/16.

У зазначеній постанові Верховний Суд зробив висновок про те, що зменшення обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням характеру відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

При розгляді цієї справи апеляційним судом не враховано характер відносин між спадкоємцями (відповідачами) та спадкодавцем, унаслідок чого ухвалено незаконне та необґрунтоване судове рішення про відсутність підстав для зменшення обов`язкової частки у спадщині.

Відповідачі не цікавилися життям спадкодавця, не відвідували його за життя, не надавали матеріальної допомоги. Крім того, відповідачеві ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка, якою вона може самостійно розпоряджатися. Зазначені обставини мають істотне значення та є підставою для зменшення обов`язкової частки у спадщині.

Крім того, спадкодавець залишив заповіт, у якому висловив своє вільне волевиявлення щодо отримання спадщини після його смерті саме позивачем ОСОБА_1 .

Доводи інших учасників справи

У вересні 2020 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки апеляційним судом враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 483/597/16, на яку посилається в касаційній скарзі позивач, оскільки позивачем не доведено, що між спадкодавцем та спадкоємцями існували неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою останніх, а також те, що відповідачі погано ставилися до спадкодавця за життя.

Крім того, апеляційним судом враховано рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2019 року у справі

№ 637/479/18, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії

НОМЕР_1 , виданим 17 січня 2018 року Волосько-Балаклійською сільською радою Шевченківського району Харківської області, та свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 , виданим 05 травня 1972 року Волосько-Балаклійською сільською радою Шевченківського району Харківської області, ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4

(а. с. 10, 11).

04 вересня 2013 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений секретарем Борівської сільської ради Шевченківського району Харківської області, відповідно до якого все майно, де б воно не було та з чого б не складалось і взагалі все те, що буде йому належати, та на що за законом має право, заповів ОСОБА_1 (а. с. 12).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Борівською сільською радою Шевченківського району Харківської області від 18 вересня 2017 року

(а. с. 9).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки розміром 9,2081 га, що належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ХР № 9104737, виданого 30 серпня 2001 року, яка розташована на території Борівської сільської ради Шевченківського району Харківської області (а. с. 13).

Згідно з довідкою від 03 червня 2019 року № 236/02-20 встановлено, що відповідно до погосподарського обліку Борівської сільської ради

1961-2015 років громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

з 1961 року проживав спільно однією сім`єю з громадянкою ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4

(а. с. 17).

З відповіді № 401 приватного нотаріуса Шевченківського районного нотаріального округу Харківської області Томчука С. М. від 30 вересня

2019 року встановлено, що після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з заявами про прийняття спадщини звернулися: ОСОБА_1 за всіма підставами спадкування; ОСОБА_2 як така, що має право на обов`язкову частку (за законом); ОСОБА_3 як спадкоємець першої черги, що має право на обов`язкову частку (за законом) (а. с. 108).

Також встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2019 року, що набрало законної сили, у справі № 637/479/18 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування (а. с. 147-149).

У вказаному рішенні встановлено, що спадкодавець додатково не потребував допомоги та не просив про неї у відповідачів, а також не встановлено того, що відповідачі умисно ухилялася від її надання.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи, викладені у відзиві, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає

в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк

у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею

1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.

Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця, в силу прямої вказівки закону.

У зв`язку з прямою вказівкою закону, яким передбачено виникнення безумовного права окремої категорії осіб на отримання обов`язкової частки в спадщині незалежно від волі спадкодавця, безпідставними є доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом змісту заповіту, згідно з яким спадкодавець висловив своє вільне волевиявлення щодо отримання спадщини після його смерті саме позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України розмір обов`язкової частки у спадщини може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

При вирішенні спорів про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема ними може вважатися тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця тощо.

Зменшення розміру обов`язкової частки в спадщині полягає у пропорційному зменшенні частки такого спадкоємця.

Отже, аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що заявляючи вимоги про зменшення розміру обов`язкової частки, позивач повинен довести суду та підтвердити належними і допустимими доказами підстави такого зменшення, зокрема, відсутність або негативний характер відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, неприязні стосунки в зв`язку з аморальною поведінкою спадкоємця тощо.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 707/2048/17, від 23 січня 2020 року у справі № 497/51/18.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

За змістом частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що позивач не надала належних та достатніх доказів на підтвердження того, що між відповідачами та спадкодавцем було припинено спілкування чи існували неприязні стосунки, зумовлені поведінкою саме відповідачів, які є особами похилого віку, або інших обставин, які мають істотне значення, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Наявність неприязних стосунків між відповідачами та позивачем не може бути підставою для зменшення розміру обов`язкової частки непрацездатного сина та дружини спадкодавця у спадщині після смерті спадкодавця.

Так само факт наявності на праві приватної власності іншого майна, що належить спадкоємцю, не є тією безумовною підставою, з якою закон пов`язує наслідок зменшення розміру обов`язкової частки спадщини.

Посилання касаційної скарги на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 483/597/16, не можуть бути взяті до уваги, оскільки фактичні обставини у справі, яка переглядається, є іншими. У вказаній справі предметом спору було позбавлення права на обов`язкову частку у спадщині, в той час, як предметом спору у справі, що переглядається, є зменшення обов`язкової частки у спадщині. Крім того, тлумачення положень статті 1241 ЦК України при апеляційному перегляді справи було враховано судом апеляційної інстанції. За встановлених обставин цієї справи позивач не довела обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і обставин у тому контексті, який, на думку позивача, свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України

(в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року).

Суд касаційної інстанції вважає, що висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судом правильно застосовано закон, який підлягав застосуванню, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 17 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. С. Ткачук