Постанова

Іменем України

15 квітня 2021 року

м. Київ

справа №405/223/17

провадження №61-18434св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - приватне підприємство «Агрохім»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Кіровоградський комбікормовий завод»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного підприємства «Агрохім» на постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року у складі колегії суддів Дуковського О. Л., Письменного О. А., Чельник О. І.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року приватне підприємство «Агрохім»(далі - ПП «Агрохім», підприємство) звернулося до суду до ОСОБА_1 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Кіровоградський комбікормовий завод» (далі - ТОВ «Кіровоградський комбікормовий завод»), з позовом, в якому просило визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 08 жовтня 2015 року, сторонами якого є ПП «Агрохім» та ОСОБА_1 .

Позов мотивовано тим, що у березні 2016 року ПП «Агрохім» стало відомо про існування договору про відступлення права вимоги від 08 жовтня 2015 року, укладеного між ПП «Агрохім» та ОСОБА_1

09 вересня 2015 року між ПП «Агрохім» та ТОВ «Кіровоградський комбікормовий завод» укладено договір відповідального зберігання продукції, за яким ПП «Агрохім» передало на зберігання ТОВ «Кіровоградський комбікормовий завод» 1 240,19 тон насіння соняшнику з вмістом олеїнової кислоти понад 82%, при цьому, строк зберігання зерна згідно із зазначеним договором та додаткових угод до нього було визначено до 22 квітня 2016 року.

На початку березня 2016 року підприємство звернулося до ТОВ «Кіровоградський комбікормовий завод» щодо узгодження періоду повернення соняшнику зі зберігання в кількості 1 240, 19 тон, після чого стало відомо, що соняшник у зазначеній кількості на зберіганні не перебуває, оскільки частина його переоформлена на ОСОБА_1 , про що також надано копії документів, оформлених нібито від імені ПП «Агрохім», а саме: договір про відступлення права вимоги від 08 жовтня 2015 року, довіреність № 4 від 08 жовтня 2015 на ім`я ОСОБА_1 , лист ПП «Агрохім» до ТОВ «Кіровоградський комбікормовий завод» від 08 жовтня 2015 року, згідно яких право власності на насіння соняшника в кількості 493 тонн переоформлено на відповідача.

В подальшому, 17 березня 2016 року позивач звернувся до ТОВ «Кіровоградський комбікормовий завод» з листом, як передбачено умовами договору, про погодження дати відвантаження насіння соняшника високоолеїнового, в кількості 747 190 тонн та з 29 березня 2016 року ТОВ «Кіровоградський комбікормовий завод» почало відвантаження соняшника зі зберігання, в результаті чого було відвантажено лише 685 340 тонн.

Позивач вказував, що він не укладав жодного договору на передачу права власності насіння соняшнику та не надавав листів чи будь-яких інших документів, пов`язаних з відчуженням зазначеного вище майна, у зв`язку з чим, 14 березня 2016 року звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину та на підставі даної заяви розпочато досудове розслідування, а позивача залучено до провадження в якості потерпілого.

В рамках досудового розслідування призначено судово-почеркознавчу експертизу щодо документів на переоформлення права власності на майно, що перебувало на зберіганні.

Висновком експерта Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 07 липня 2016 року установлено, що підписи на договорі про відступлення права вимоги довіреності №4 та листі від 08 жовтня 2015 року виконані не ОСОБА_2 , який є керівником підприємства, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 , а також на зазначених документах нанесено не кліше печатки ПП «Агрохім».

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 , скориставшись підробленими документами, незаконно заволодів чужим майном на значну суму.

У разі виконання підпису на договорі від імені юридичної особи не посадовою особою, яка має право діяти відповідно до установчих документів та закону, а іншою невідомою особою, що не має таких повноважень, за умови підтвердження цього факту належними доказами та при встановленні, що юридичною особою не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з його невідповідністю до вимогам частин другої, третьої статті 203 ЦК України.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 вересня 2019 року позов ПП «Агрохім» задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 08 жовтня 2015 року, сторонами якого є ПП «Агрохім» та ОСОБА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний у цій справі договір про відступлення права вимоги від 08 жовтня 2015 року не підписаний від імені керівника ПП «Агрохім», що підтверджено висновком судового експерта Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №15 від 27 березня 2019 року, відповідно до якого підпис, розташований у графі « ОСОБА_2 » договору про відступлення права вимоги, укладеного між приватним підприємством «Агрохім» (первісний кредитор», в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (новий кредитор) від 08 жовтня 2015 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_2 , крім того, відбиток круглої печатки «Приватного підприємства «Агрохім», розташований у графі « ОСОБА_2 » договору про відступлення права вимоги, укладеного між приватним підприємством «Агрохім» (первісний кредитор) в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (новий кредитор), від 08.10.2015 - нанесений не кліше круглої печатки «Приватного підприємства «Агрохім», зразки відбитків якої надані для порівняння, а іншим кліше печатки.

Таким чином, суд вважав встановленим під час розгляду справи факт відсутності волевиявлення позивача на укладення договору відступлення права вимоги, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до статей 203, 207, 215 ЦК України.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «Кіровоградський комбікормовий завод» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивовано тим, що непідписання угоди належною, повноваженою особою свідчить про відсутність у ПП «Агрохім» волевиявлення на укладення правочину, а відповідно договір про відступлення права вимоги є неукладеним і не може бути визнаний недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПП «Агрохім» не погодилось з висновками апеляційного суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати прийняту цим судом постанову із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що договір про відступлення права вимоги від 08 жовтня 2015 року, підписаний від імені ПП «Агрохім» та ОСОБА_1 є укладеним, оскільки він відповідає вимогам, встановленим пунктом 2 частини першої статті 208, частини першої статті 513, частини першої статі 638 ЦК України. Відтак, в силу статті 204 ЦК України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки вказаний договір містить всі необхідні реквізити, істотні умови, то він є укладеним, а отже оспорюваним, та за рішенням суду може бути визнаний недійним.

Судом першої інстанції правомірно застосовано положення статей 203, 215 ЦК України, оскільки ПП «Агрохім», як сторона договору про відступлення права вимоги заперечувало його дійсність на підставі того, що волевиявлення ПП «Агрохім» не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, та договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Натомість, апеляційний суд дійшов протилежних висновків про те, що договір про відступлення права вимоги є неукладеним і не може бути визнаний недійсним, так як непідписання угоди належною, повноваженою особою свідчить про відсутність у ПП «Агрохім» волевиявлення на утворення правочину, та помилково послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047-16-ц.

У даному випадку апеляційним судом порушено норми матеріального права, а саме застосовано норми права у без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, відповідно до якого не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Апеляційним судом не враховано, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц стосується договорів оренди земельних ділянок.

Натомість, предметом цієї справи є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, укладеного між ПП «Агрохім» та ОСОБА_1 .

Правова природа договорів у вказаних справах стосовно моменту укладення договору (набрання чинності) є різною - так, договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації, а договір про відступлення права вимоги з досягненням сторонами згоди щодо істотних умов договору та підписання його у письмовій формі.

Всупереч наведеному, апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, безпідставно застосував зазначену вище позицію Великої Падати Верховного Суду, викладену у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16.

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надійшов

Фактичні обставини, встановлені судами

За договором про відступлення права вимоги від 08 жовтня 2015 року, сторонами за яким зазначено ПП «Агрохім» (первісний кредитор) в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (новий кредитор), первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором відповідального зберігання від 09 вересня 2015 року, укладеним між первісним кредитором та товариством з обмеженою відповідальністю «Кіровоградський комбікормовий завод».

Згідно вказаного договору кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором.

Право вимагати від боржника належного виконання всіх зобов`язань за основним договором підтверджується довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей, виданою первісним кредитором на ім`я нового кредитора (п.п.1.1, 1.2, 1.3).

Відповідно до умов зазначеного договору на ім`я ОСОБА_1 08 жовтня 2015 року видано довіреність №4 на отримання від ТОВ «Кіровоградський комбікормовий завод» за рахунком-фактурою - переоформлення соняшника в кількості 493 тонн.

Зазначена довіреність оформлена за підписом керівника підприємства «Агрохім» ОСОБА_2

В довіреності міститься також підпис в графі «Головний бухгалтер» без зазначення прізвища.

З інформації, викладеної у листі ПП «Агрохім» від 08 жовтня 2015 року вбачається, що директор ПП «Агрохім» ОСОБА_2 звернувся до директора ТОВ «Кіровоградський комбікормовий завод» Кононця О. П. з вимогою про переоформлення 493 тонни насіння соняшника з 08 жовтня 2015 року, що знаходиться на ТОВ «Кіровоградський комбікормовий завод» згідно договору відповідального зберігання продукції від 09 вересня 2015 року на нового власника відповідно до договору про відступлення права вимоги від 08 жовтня 2015 року та повідомлено також реквізити нового власника: ОСОБА_1 .

У матеріалах справи міститься копія висновку судового експерта Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №111 від 07 липня 2016 року, про проведену судово-почеркознавчу експертизу на підставі постанови слідчого від 11 червня 2016 року про проведення судово-почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0003390

від 15 березня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України.

Згідно вказаного висновку підпис на зворотній частині у договорі про відступлення права вимоги від 08 жовтня 2015 року у графі «Директор____ ОСОБА_2 », виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 .

Підпис у графі «Керівник підприємства ОСОБА_2.» в довіреності № 4 від 08 жовтня 2015 року, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 .

Підпис у графі «Директор____ ОСОБА_2 » у листі ПП «Агрохім» до ТОВ «Кіровоградський Комбікормовий завод» від 08 жовтня 2015 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2 .

Відтиск круглої печатки ПП «Агрохім» на зворотній частині у договорі про відступлення права вимоги від 08 жовтня 2015 року у графі «Директор____ ОСОБА_2 », нанесено не кліше печатки «ПП «Агрохім», зразки якого надані для порівняння.

Відтиск круглої печатки «Приватне товариство Агрохім» у графі «Керівник підприємства ___ ОСОБА_2 » у довіреності № 4 від 08 жовтня 2015 року в графі, нанесено не кліше печатки «ПП «Агрохім», зразки якого надані для порівняння.

Відтиск круглої печатки «Приватне товариство Агрохім » у графі «Директор ____ ОСОБА_2 » у листі ПП «Агрохім» до ТОВ «Кіровоградський Комбікормовий завод» від 08 жовтня 2015 року нанесено не кліше печатки «ПП «Агрохім», зразки якого надані для порівняння.

Висновком судово-почеркознавчої експертизи №15 від 27 березня 2019 року проведеної експертом Кіровоградського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру установлено, що підпис розташований у графі «Директор ОСОБА_2» договору про відступлення права вимоги, укладеного між приватним підприємством «Агрохім» (первісний кредитор), в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (новий кредитор) від 08 жовтня 2015 року виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_2 .

Відбиток круглої печатки «Приватного підприємства «Агрохім», розташований у графі « ОСОБА_2 » договору про відступлення права вимоги, укладеного між приватним підприємством «Агрохім» (первісний кредитор) в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (новий кредитор), від 08 жовтня 2015 року нанесений не кліше круглої печатки ПП «Агрохім», зразки відбитків якої надані для порівняння, а іншим кліше печатки.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач ставив питання про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 08 жовтня 2015 року, сторонами за яким зазначено ПП «Агрохім» та ОСОБА_1 з підстав відсутності волевиявлення підприємства на укладення вказаного договору, оскільки такий договір ПП «Агрохім» не укладало, а підпис від імені юридичної особи вчинено не уповноваженою особою - директором ОСОБА_2 , а іншою невідомою особою. Тобто, юридичною особою не вчинялось дій, спрямованих на виникнення відповідних правовідносин.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі їх суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, визначає різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, оскільки є невчиненими.

Так, згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Позивачем обрано спосіб відновлення порушеного права (визнання договору відступлення права вимоги недійсним), який не підлягає захисту шляхом задоволення позовних вимог у цій справі.

У справі, яка переглядається, на підставі належної оцінки зібраних доказів, в тому числі висновку судово-почеркознавчої експертизи, установлено факт непідписання договору про відступлення права вимоги належною, повноваженою особою ПП «Агрохім» та відсутність у вказаного підприємства волевиявлення на утворення правочину, тобто він є неукладеним, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовна вимога про визнання недійсним цього правочину є неналежним способом захисту порушеного права і задоволенню не підлягає, оскільки правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним і наслідки недійсності правочину до нього не застосовуються.

Правочини, які не вчинено, не тягнуть ніяких правових наслідків для сторін.

Особа, яка вважає, що її права порушено у зв`язку із встановленням неукладеності угоди має можливість захистити свої права шляхом подання позову про повернення виконаного за неукладеним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи; повернення в натурі безпідставно набутого майна; відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання.

Колегія суддів відхиляє посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), за яким, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

Так, у касаційній скарзі заявник зазначив неповну редакцію пункту 76 вказаної постанови, у якому міститься наведений висновок, та залишив поза увагою, що останнім реченням, після наведених тез, судом зазначено, що «У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту».

У справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), крім вимог первісного позову про стягнення безпідставно одержаних коштів, вирішувались вимоги зустрічного позову про визнання договору підряду укладеним. За встановленими у цій справі обставинами, зокрема: погодження сторонами переліку та вартості робіт, часткове виконання узгоджених умов як з боку позивача (перерахування частини авансу), так і з боку відповідача (виготовлення та доставка частини брусів), Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про те, що договір підряду сторони уклали.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що встановивши, що дії сторін свідчать про те, що договір підряду фактично був ними укладений, з метою ефективного захисту порушеного права відповідача суди мали вирішити питання щодо наслідків часткового виконання сторонами вказаного договору, а саме: задовольнити вимогу відповідача про стягнення з позивача 51 000 грн як різниці між перерахованим позивачем авансом і вартістю доставлених брусів та відмовити у задоволенні вимоги про визнання укладеним договору підряду, оскільки у такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту.

У справі, яка переглядається спір стосувався визнання недійсним договору відступлення права вимоги з підстав відсутності у позивача волевиявлення на його укладення, зокрема його непідписання уповноваженою особою підприємства. Установивши, що спірний договір є неукладеним, апеляційний суд відмовив у задоволенні вимог про визнання його недійсним через обрання неефективного (неналежного) способу захисту, оскільки у даному випадку неукладений правочин не підлягає визнанню недійсним та наслідки недійсності правочину до нього не застосовуються.

Таким чином, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), на необхідність застосування висновків якої посилається заявник у касаційній скарзі, містяться інші предмет і підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також інше матеріально-правове регулювання спірних відносин, ніж у справі, яка є предметом перегляду.

Висновки у вказаній справі, і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності, зокрема у справі, яка переглядається, на підставі оцінки доказів встановлено факт відсутності у позивача волевиявлення на укладення договору та набуття прав і обов`язків за ним встановлено, що цей правочин є неукладеним, а отже визнання його недійсним є неналежним способом захисту, за встановлених у цій справі обставин.

З урахуванням установлених у цій справі конкретних обставин, висновки апеляційного суду щодо відсутності правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, за тих умов, з якими позивач пов`язує його недійсність, не суперечать висновкам, наведеним у вищевказаних постановах Верховного Суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу приватного підприємства «Агрохім» залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко