Постанова

Іменем України

24 березня 2020 року

м. Київ

справа № 619/529/14-ц

провадження № 61-2518св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовногопровадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року в складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 06 серпня 2007 року між закритим акціонерним товариство «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за яким банк надав відповідачу кредит в розмірі 54 485,00 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути кошти до 06 серпня 2037 року та сплатити 4,99 % річних та ставку FIDR, яка визначається банком самостійно.

06 серпня 2007 року між відповідачем та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. Предметом іпотеки визначена двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за яким банк відступив товариству права вимоги за цим договором, укладеним з відповідачем.

Відповідач не виконував взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 02 січня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 646 323,01 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 17 389,49 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 138 994,20 грн, та пені в розмірі 507 328,81 грн.

З урахуванням викладеного, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути з відповідача: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 17 389,49 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складає 138 994,20 грн та пеню в розмірі 507 328,81 грн.

Короткий зміст судових рішень

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від

31 серпня 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Постановою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено; рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за договором кредиту від 06 серпня 2007 року в сумі 17 389,49 доларів США та пеню 416 826,00 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що районний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності на звернення до суду із цим позовом, оскільки заявлені вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є обґрунтованими в частині стягнення боргу за договором кредиту від 06 серпня 2007 року та в частині зменшеної судом згідно статті 551 ЦК України суми пені до розміру основної суми боргу в гривневому еквіваленті по курсу НБУ.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

У січні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , надіслав засобами поштового зв?язку до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року та залишити в силі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 серпня

2017 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2020 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2021 року справу № 619/529/14-ц призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову та стягнення відповідних сум коштів, оскільки апеляційним судом не надано належної оцінки його заяві про застосування позовної давності. Відповідна заява на думку відповідача є обґрунтованою, а тому суд першої інстанції правомірно врахував її доводи та ухвалив законне рішення про відмову в позові у зв`язку із відповідними обставинами. Крім цього, він також вказує на недійсність договору переходу права вимоги від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у зв`язку із неповідомленням боржника (відповідача) про заміну кредитора.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір ML-702/238/2007, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 54 485,00 доларів США, а відповідач зобов`язався його повернути до 06 серпня 2037 року та сплатити за користування кредитом плаваючу процентну ставку, яка складається із фіксованого відсотка - 4,99 % річних та FIDR - відсоткової ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку, яка визначається банком самостійно.

06 серпня 2007 року між відповідачем та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений договір іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. Предметом іпотеки визначена двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

14 вересня 2009 року ОСОБА_1 видав довіреність представникам банку на право розпорядження предметом іпотеки - квартирою АДРЕСА_1 .

25 листопада 2010 року було укладено договір купівлі-продажу відповідної квартири, яка була реалізована банком за 333 425,40 грн, а кошти від продажу зараховані на погашення кредитного договору наступним чином: на погашення основної заборгованості - 34 371,21 доларів США та 5 908,21 доларів США - на погашення заборгованості за відсотками.

29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за яким банк відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги за кредитним договором, зокрема, до ОСОБА_1 .

У зв`язку із невиконанням боржником взятих на себе зобов`язань за договором кредиту, 02 червня 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило відповідачу досудову вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі протягом 30 днів з дати отримання цієї вимоги шляхом сплати на його користь 9 760,7 доларів США залишку заборгованості за кредитом та 4 187,19 доларів США - відсотків за користування коштами, а всього -13 947,89 доларів США.

ОСОБА_1 не виконав цієї вимоги і станом на січень 2014 року утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 17 389,49 доларів США, що еквівалентно 138 994,20 грн та пеня у розмірі 507 328,81 грн.

У квітні 2014 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заперечення на позовну заяву, просивши суд, зокрема, про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення боргу та про відмову у зв`язку із цим у задоволенні заявлених позовних вимог.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК Українипередбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У частині третій статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд вважав, що позивач не пропустив трирічний строк для звернення до суду із даним позовом, оскільки продаж предмета іпотеки та погашення частини заборгованості не свідчить про те, що такі дії кредитодавця є вимогою про дострокове погашення боргу. Разом із цим, суд апеляційної інстанції вважав, що відповідний строк слід відраховувати з часу надіслання позивачем, який став новим кредитором у спірних правовідносинах, на адресу відповідача вимоги про дострокове погашення боргу за кредитним договором (02 червня 2011 року), а оскільки з цього часу та до дня подання даного позову (лютий 2014 року) пройшло менше трьох років, а тому такий строк позивачем не пропущено, про що районним судом було зроблено помилковий висновок. При цьому, апеляційний суд, враховуючи розміри основного боргу та розмір пені, керуючись статтею 551 ЦК України, вважав за можливе зменшити пеню до розміру основного боргу в гривневому еквіваленті на дату винесення рішення.

Верховний Суд частково погоджується із постановою Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року, зважаючи на наступне.

Як установлено апеляційним судом та не заперечувалося сторонами, відповідач ОСОБА_1 14 вересня 2009 року на підставі усної домовленості видав довіреність представникам банку на право розпорядження предметом іпотеки - квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (частина третя статті 244 ЦК України).

Видача ОСОБА_1 довіреності на ім`я співробітників ПАТ «ОТП Банк», яке переуступило право вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», свідчить про те, що між відповідачем і співробітниками банку склалися правовідносини представництва, що стало підставою для укладення 25 листопада 2010 року банком договору купівлі-продажу належної ОСОБА_1 квартири і не свідчить про припинення кредитного зобов`язання належним виконанням.

Стаття 598 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Звернення стягнення у будь-який спосіб на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Таким чином, відповідач добровільно у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 серпня 2007 року передав належне йому майно - квартиру АДРЕСА_1 .

У статтях 256-258 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (стаття 259 ЦК України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255цього Кодексу.

Відповідно до статті 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК Україниперебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

З урахуванням викладеного, є обґрунтованим висновок апеляційного суду про те, що реалізація 25 листопада 2010 року предмета іпотеки не свідчить про те, що банк скористався передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України правом та змінив строк виконання основного зобов`язання не ґрунтується на законі. Разом із цим, інших обставин, які б свідчили про те, що кредитодавець у 2010 році змінив строк виконання основного зобов`язання і пред`явив позичальнику вимогу про дострокове погашення усієї заборгованості у строк понад три роки до часу звернення позивача до суду із цим позовом відповідачем не наведено та не доведено, а судами також не встановлено.

Таким чином, апеляційним судом обґрунтовано не було визнано такими, що заслуговують на увагу доводи відповідача щодо застосування позовної давності.

Вирішення позовних вимог про стягнення боргу по кредиту

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права.

Як установлено апеляційним судом, 29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за яким банк відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги за кредитним договором, зокрема, до ОСОБА_1 .

Відповідно до наданого позивачем витягу з додатку № 1 до цього договору, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитним договором № ML-702/238/2007 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь нового кредитора (позивача) суми боргу по кредиту 51 760,70 доларів США та відсотків у розмірі 7 628,79 доларів США (т. 1, а. с. 38).

25 листопада 2010 року була реалізована, шляхом продажу, належна відповідачу квартира за адресою: АДРЕСА_1 , а кошти від її продажу зараховані на погашення боргу ОСОБА_1 по кредитному договору наступним чином: на погашення основної заборгованості - 34 371,21 доларів США та 5 908,21 доларів США - на погашення заборгованості за відсотками.

У зв`язку із невиконанням боржником взятих на себе зобов`язань за договором кредиту, 02 червня 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило відповідачу досудову вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі протягом 30 днів з дати отримання цієї вимоги шляхом сплати на його користь 9 760,7 доларів США залишку заборгованості за кредитом та 4 187,19 доларів США - відсотків за користування коштами, а всього -13 947,89 доларів США (т. 1, а. с. 55-56).

ОСОБА_1 не виконав цієї вимоги і станом на 02 січня 2014 року утворилась заборгованість за тілом кредиту у розмірі 17 389,49 доларів США та пеня у розмірі 507 328,81 грн (т.1, а. с. 40-41, т. 2, а. с. 74-75).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц).

Таким чином, оскільки відповідні дії позивача свідчать про фактичне дострокове припинення зобов`язань між сторонами по даному кредитному договору в липні 2011 року (після спливу 30 днів з дня надіслання вимоги від 02 червня 2011 року) шляхом надсилання відповідної вимоги позивачем на адресу відповідачу, а тому суму боргу по кредиту та відсотках слід обраховувати на дату надсилання цієї вимоги та дострокового припинення кредитних зобов`язань.

Разом із цим, суд не приймає розрахунок боргу по кредиту, який здійснений позивачем станом на 02 січня 2014 року, оскільки він проведений без урахування зазначених вище вимог.

Як вбачається із вимоги про дострокове стягнення боргу від 02 червня 2011 року, розмір боргу відповідача по кредиту становив 9 760,70 доларів США.

Прирозгляді справи та, зокрема, у касаційній скарзі, відповідачем ОСОБА_1 у силу статті 81 ЦПК України не надано іншого розрахунку суми боргу по кредиту на спростування правильності цієї суми боргу, нарахованої позивачем.

Увимозі про дострокове стягнення боргу від 02 червня 2011 року новим кредитором (позивачем), до якого перейшло право вимоги 29 червня 2010 року, крім вимоги про дострокове стягнення з відповідача суми боргу по кредиту також зазначено про стягнення відсотків за користування коштами - 4 187,19 доларів США.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша 4 ЦПК України).

У частині першій та третій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша та друга статті 12 ЦПК України).

Матеріали справи не містять позовної вимоги до відповідача щодо стягнення суми відсотків в розмірі 4 187,19 доларів США, а суд в силу вимог процесуального закону не наділений правом самостійно вирішувати відповідні позовні вимоги щодо стягнення суми нарахованих відсотків за користування кредитом.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що сума боргу по кредиту, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 9 760,70 доларів США.

Апеляційний суд, задовольняючи вимоги щодо стягнення боргу по кредиту в розмірі 17 389,49 доларів США належним чином не перевірив, що його розмір визначений позивачем станом на 02 січня 2014 року, тобто після дострокового припинення між сторонами зобов`язань у липні 2011 року, є відмінним від того, який зазначений позивачем у вимозі про дострокове виконання відповідачем його кредитних зобов`язань (9 760,70 доларів США).

У зв`язку із цим постанова Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення боргу по кредиту підлягає зміні, шляхом його зменшення з 17 389,49 доларів США до 9 760,70 доларів США.

Вирішення позовних вимог про стягнення пені

Рішення суду апеляційної інстанції у даній справі у частині стягнення з відповідача пені постановлене з порушенням норм матеріального права.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом.

Право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідні правові висновки наявні у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12.

Згідно із частиною другої статті 416 ЦПК України та частиною першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги щодо пені, не дав належної правової оцінки тому, що відповідно до розрахунку заборгованості позичальника пеня нарахована у період з 02 січня 2013 року по 02 січня 2014 року (т. 2, а. с. 74-75), тобто за період після зміни позивачем строку кредитного договору (направленняпозичальнику вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості від 02 червня 2011 року), що виключало право позивача нараховувати пеню за відповідний період часу.

Апеляційний суд не врахував, що після припинення дії кредитного договору в липні 2011 року, у кредитора відсутні підстави для нарахування пені, а тому рішення суду щодо стягнення пені за період з 02 січня 2013 року по 02 січня 2014 року ухвалено з неправильним застосуванням вищезазначених норм матеріального права.

Разом із цим, рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні пені у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності також не можна вважати законним, оскільки з вищенаведених мотивів слідує, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права щодо позовної давності, а тому в частині цих позовних вимог необхідно відмовити з підстав їх необґрунтованості, а не у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Ці висновки також узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неповідомлення позивачем відповідача про перехід права вимоги за зазначеним кредитним договором, оскільки відповідно до вимог статей 203, 204, 215 ЦК України та статті 81 ЦПК України, заявником касаційної скарги не доведено недійсність відповідного договору купівлі-продажу кредитного портфеля від 29 червня 2010 року, на підставі якого позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором від 06 серпня 2007 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, підлягає зміні постанова Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року щодо вирішення позовних вимог про стягнення суми боргу по кредиту, шляхом її зменшення з 17 389,49 доларів США до 9 760,70 доларів США. Рішення Дергачівського районного суду від 31 серпня 2017 року та постанова Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені в сумі 507 328,81 грн підлягає скасуваннюз ухваленнямнового рішення про відмову в задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У частині десятій статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Заявлені позивачем позовні вимоги на загальну суму 923 285,41 грн (борг кредиту по курсу гривні до долара США згідно ставки НБУ станом на дату ухвалення оскаржуваної постанови 23,92*17 389,49=415 956,60 грн + пеня 507 328,81 грн) задоволено на 25,28% (9 760,70*23,92)/923 285,41), а відмовлено в задоволенні 74,72 % позовних вимог.

Разом із цим, загальна сума судових витрат позивача, понесених ним при розгляді справи, становить 19 139,20 грн (при подачі позову сплачено судовий збір 3 654,00 грн (т. 1, а. с. 1), за подання касаційної скарги - 2 557,80 (т. 1, а. с. 137), за подання апеляційної скарги - 1 600,00 грн (т. 2, а. с. 6), за подання апеляційної скарги - 4 019,40 грн (т. 2, а. с. 126), за подання касаційної скарги - 7 308,00 грн (т. 2, а. с. 166-167). Відповідачем під час розгляду справи понесені судові витрати на загальну суму 11 585,80 грн (за подання апеляційної скарги сплачено 1721,00 грн (т. 1, а. с. 100), за подання касаційної скарги - 2 557,80 (т. 1, а. с. 186), за подання даної касаційної скарги - 7 308,00 грн).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 4 838,38 грн (19 139,20*25,28 %), а з позивача на користь відповідача судовий збір у розмірі 8 656,90грн (11 585,80*74,72%).

Однак, враховуючи частину десяту статті 141 ЦПК України, остаточна сума судового збору, яка підлягає стягненню з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 становить 3 818,52 грн (8 656,90-4 838,38).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року в частині вирішення позовних вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором змінити, зменшити розмір заборгованості з 17 389,49 доларів США до 9 760,70 доларів США.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від

31 серпня 2017 року та постанову Харківського апеляційного суду від 14 січня 2020 року в частині вирішення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення пені скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати у розмірі 3 818,52 грн (три тисячі вісімсот вісімнадцять гривень п`ятдесят дві копійки).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук