Постанова

Іменем України

12 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 648/2854/18

провадження № 61-5403св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Іващенком Андрієм Івановичем, на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 26 листопада 2019 року у складі судді Строілов С. О. та постанову Херсонського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Пузанової Л. В., Склярської І. В., Чорної Т. Г.

у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що з 19 листопада 2011 року перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, питання про розірвання якого вирішується в судовому порядку.

16 грудня 2010 року за особисті кошти ним було придбано житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Право приватної власності на будинок було зареєстровано 16 березня 2011 року.

18 листопада 2016 року за договором купівлі-продажу ним відчужено зазначений будинок ОСОБА_3 за 91 450 грн, які він отримав у повному обсязі до підписання договору 17 листопада 2016 року та в цей же день уклав з ОСОБА_4 договір позики, за умовами якого надав йому в борг 90 000 грн зі строком повернення не пізніше 20 червня 2017 року.

20 червня 2017 року ОСОБА_4 повернув грошові кошти, частину з яких у розмірі 53 000 грн 21 червня 2017 року він передав ОСОБА_5 як попередню оплату за укладеним між ними 22 червня 2017 року договором купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 .

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 не визнає його право особистої приватної власності на зазначений житловий будинок, який було придбано у період шлюбу за його особисті кошти, просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 26 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належні та допустимі докази на підтвердження факту придбання ним житлового будинку у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем за його особисті кошти.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє Іващенко А. І. , залишено без задоволення, а рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 26 листопада 2019 року залишено без змін.

Судове рішення мотивоване тим, що придбання на ім`я позивача житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 , відбулося в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем за її письмовою згодою як другого із подружжя, що відповідно до статті 65 СК України властиво лише при реалізації права подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому спірне нерухоме майно є майном, набутим сторонами за час шлюбу, а отже належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Крім того, позивач не надав суду належних та допустимих доказів у підтвердження того, що спірний житловий будинок був придбаний за кошти, які належали йому особисто, оскільки при наявності письмових заяв ОСОБА_2 , в яких у письмовій формі викладена її згода на укладення позивачем договорів щодо нерухомого майна, ОСОБА_1 не вчинив жодних дій, які б свідчили про його заперечення з цього приводу. Не будучи позбавленим законом права зафіксувати статус майна як придбаного за його особисті кошти, ОСОБА_1 натомість уклав угоду, за умовами якої придбання спірного житлового будинку відбулося за згодою другого з подружжя, підтвердивши тим самим, що це майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Надані позивачем на підтвердження факту придбання спірного будинку за кошти, отримані від продажу будинку, право власності на який ОСОБА_1 набув до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , докази передачі цих коштів у власність ОСОБА_4 (рідному брату) на умовах договору позики та повернення цієї позики на день розрахунку із покупцем 20-21 червня 2017 року, складені та підписані лише самим позивачем та його братом. Договір позики ними нотаріально не посвідчувався, тому не може з достовірністю підтверджувати дату складення наведених документів.

Відповідач як дружина позикодавця, яка 18 листопада 2016 року давала чоловікові згоду на відчуження нерухомого майна як такого, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, згоди на передачу у позику отриманих за це майно коштів не давала і, як підтвердив в суді апеляційної інстанції представник позивача, обізнаною щодо цих обставин не була.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2020 року ОСОБА_1 через адвоката Іващенка А. І., подав касаційну скаргу на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 26 листопада 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції: не оцінив заяв відповідача про згоди на вчинення позивачем договорів на предмет їх допустимості, внаслідок чого недопустимими доказами їх не визнав, а поклав в основу оскаржуваної постанови, як допустимі докази, чим порушив норми частини другої статті 89 ЦПК України; вийшов за межі доводів апеляційної скарги, тоді як безпідставний вихід за такі межі є порушенням принципів диспозитивності і змагальності сторін; не з`ясував дійсних обставин справи та не перевірив їх доказами на яких було зосереджено увагу в апеляційній скарзі всупереч частин четвертої, п`ятої, шостої статті 368 ЦПК України, внаслідок чого не навів мотивів прийняття або відхилення аргументів, викладених у апеляційний скарзі, що є порушенням підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України; не застосував положення частин першої, другої статті 219 ЦК України, які підлягали застосуванню до правовідносин про оформлення відповідачем згод на укладення позивачем договорів, що стало перешкодою для встановлення нікчемності цих правочинів; не оцінив спірні згоди відповідача у взаємозв`язку та у сукупності з доказами, якими підтверджується перехід особистих грошових коштів позивача у ланцюгу правочинів до купівлі спірного будинку, тоді як згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України суд оцінює взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, внаслідок чого висновки суду не відповідають обставинам справи.

Суди попередніх інстанцій порушили норми статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки ухвалені судові рішення стали перешкодою до отримання позивачем права особистої приватної власності на спірний будинок.

Як на підставу касаційного оскарження, заявник посилається на те, що: апеляційним судом не враховані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 65 СК України, частини другої статті 369 ЦК України стосовно форми (оформлення згоди одного з подружжя другому на укладення договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, тобто нотаріальному посвідченню підлягає весь правочин чи нотаріально засвідчується лише справжність підпису заявника у документі, від чого залежатимуть наслідки вчинення договору; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 219, статті 228 ЦК України стосовно визнання нікчемною згоди одного з подружжя другому на укладення договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, як з підстав недотримання форми їх вчинення, так і з підстав спрямування її на порушення публічного порядку; суди попередніх інстанцій встановили обставини, що мають суттєві значення, на підставі недопустимих доказів.

Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Білозерського районного суду Херсонської області.

28 квітня 2020 року справа № 648/2854/18 надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 квітня 2020 року доповідачем у справі визначено суддю ОСОБА_7., у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О., Русинчука М. М.

Відповідно до підпункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України, пункту 3.3 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8 та у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_7 , у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2020 року визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С., Фаловської І. М.

Відповідно до підпунктів 2.3.25 та 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України, розділу 4.2 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8 та рішень зборів суддів Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2020 року № 10 «Про внесення змін до рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 20 травня 2019 року № 3», у справі призначено повторний автоматизований розподіл судових справ в частині зміни суддів, які не входять до складу постійної колегії суддів.

Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С., Грушицького А. І.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 листопада 2011 року сторони зареєстрували шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів 19 листопада 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голопристанського районного управління юстиції Херсонської області зроблено відповідний запис за № 185.

22 червня 2017 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_5 договір, за умовами якого остання продала, а ОСОБА_1 купив житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 та розташований на земельній ділянці присадибного фонду Чорнобаївської сільської ради Білозерського району Херсонської області площею 0,0755 га, кадастровий номер :01:001:0621, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 53 000 грн, які продавець отримала повністю до підписання цього договору.

Придбання житлового будинку за цим договором вчинено за письмовою згодою дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Гребенюк Т. М. , приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу Херсонської області 22 червня 2017 року за реєстровим № 461, що призначена для зберігання у справах нотаріуса (пункт 8 договору).

Зазначений договір купівлі-продажу 22 червня 2017 року посвідчено приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу Гребенюк Т. М., яка, роз`яснила сторонам зміст статей 60, 69 СК України, статті 27 Закону України «Про нотаріат», а також правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна, зміст статті 334 ЦК України про набуття покупцем власності на придбаний житловий будинок з моменту державної реєстрації права власності в ДРРП та статті 377 ЦК України, що сторонами підтверджено у пункті 10 укладеної ними угоди.

Будь-які застереження щодо придбання ОСОБА_1 житлового будинку за кошти, які належали йому особисто, у договорі купівлі-продажу відсутні.

Право власності ОСОБА_1 на придбане нерухоме майно зареєстровано 22 червня 2017 року в установленому законом порядку.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, оцінивши надані сторонами докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 , був придбаний за час перебування сторін у шлюбі та відповідач надавала письмову згоду як другого з подружжя на придбання вказаного майна, що відповідно до статті 65 СК України властиво при реалізації права подружжя на розпорядження майном, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно на спірний житловий будинок, не надано належних доказів на підтвердження доводів останнього про те, що майно, яке є предметом спору, було придбано за його особисті кошти.

Разом з тим, суди правильно звернули увагу на те, що відповідач 18 листопада 2016 року надавала згоду на відчуження житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 . та згоди на передачу у позику отриманих коштів за відчуження вказаного будинку не давала.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Встановивши, що спірний житловий будинок ОСОБА_1 було придбано за згодою дружини ОСОБА_2 (пункт 8 договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 червня 2017 року), а позивачем не доведено факт його придбання за особисті кошти, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про належність зазначеного майна подружжю на праві спільної сумісної власності.

При виборі і застосуванні норм права до даних спірних правовідносин суд апеляційної інстанції правильно врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не враховані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 є безпідставними, оскільки оскаржувані судові рішення відповідають вказаним висновкам. При цьому відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Іващенком Андрієм Івановичем, залишити без задоволення.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 26 листопада 2019 року та постанову Херсонськогоапеляційного суду від 11 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький