Ухвала

Іменем України

29 березня 2021 року

м. Київ

справа № 243/9443/19

провадження № 61-3662ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 03 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії по спростуванню недостовірної інформації.

В обґрунтування вимог зазначила, що з 2012 року вона обіймає посаду головного лікаря комунального підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Слов`янської районної ради. 03 червня 2019 року відповідач ОСОБА_2 , якій на той час працював заступником головного лікаря, звернувся до голови Слов`янської районної ради Донецької області з заявою про проведення розслідування фактів корупції з її боку та виклав в заяві недостовірну інформацію.

Вважає, що висловлення відповідача, викладені в заяві від 03 червня 2019 року є прямою образою і не можуть бути сприйняті як оціночні судження, критика чи інший мовний засіб, принижують її честь і ділову репутацію. Звернення відповідача із відповідною заявою є доказом розповсюдження ним інформації, достовірність якої нею оспорюється.

У зв`язку з чим, просила суд зобов`язати відповідача спростувати викладену у листі неправдиву інформацію шляхом направлення іншого листа на адресу голови Слов`янської районної ради Донецької області, в якому має повідомити, що вказана інформація була недостовірною; стягнути моральну шкоду в розмірі 500,00 грн та понесені нею судові витрати.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 03 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року залишено без змін.

У березні 2021 року ОСОБА_1 за допомогою засобів поштового зв'язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 03 лютого 2021 року, в якій заявник просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідач розповсюджував відповідач стосується її професійної діяльності, не маючи будь-яких доказів щодо її винуватості. Висловлювання відповідача про те, що позивач привласнила багатотисячні бюджетні кошти, вчинила злочин, створила злочинну групу підтримки не можуть бути сприйняті як оціночні судження, критика чи інший мовний засіб, оскільки є прямою образою, яка безпідставно принижує її та порочить її ділову репутацію.

Крім того, скаржник посилається на неврахування судами правових висновків у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 539/3299/15-ц та від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц як на підставу касаційного оскарження.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження у справі, якщо її подано на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Публічна особа, державний службовець, повинні бути готовими до підвищеного рівня критики, у тому числі у різкій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 346/5700/17, провадження № 61-38727св18.

Апеляційний суд, погодився із доводами ОСОБА_1 , що висловлювання які містять фактичні дані не є оціночними судженнями, оскільки згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що це не спростовує правильність правових висновків суду першої інстанції, що звернення відповідача до засновника підприємства з питань належного виконання керівником підприємства його посадових обов`язків не є розповсюдженням інформації, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у визначених в якості підстави касаційного оскарження висновках викладених у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 539/3299/15-ц та від 10 квітня 2019 року, мали місце обставини, що значно відрізняються від предмету спору у вказаній справі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вказані висловлювання не є оціночними судженнями. Однак не доведено наявності всіх складових юридичного складу правопорушення, визначених у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 346/5700/17, провадження № 61-38727св18, сукупність яких дозволяє зробити висновок про наявність підстав для визнання інформації такою, що порушує право заявника на повагу до честі, гідності та ділової репутації, посилання заявника на неврахування судами висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах при ухваленні оскаржуваних судових рішень є безпідставними.

Аргументи касаційної скарги були предметом розгляду в судами першої та апеляційної інстанцій та зводяться до переоцінки доказів у справі, тоді як, виходячи з визначених частиною першою статті 400 ЦПК України меж розгляду справи у касаційному порядку, суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 03 лютого 2021 року та відмову у відкритті касаційного провадження у даній справ.

Керуючись частиною першою, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 жовтня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 03 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії,відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

О. С. Ткачук