КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА

Справа № 488/3191/20
Провадження № 2/488/568/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.04.2021 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючої по справі судді Чернявської Я.А.,

за участю секретаря судового засідання Маснюк М.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю відповідача ОСОБА_2 ,

за участю представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі засідань суду справу за правилами спрощеного позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

28.09.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва із позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) безпідставно набуті кошти у сумі 17500 грн., відсотки за користування грошовими коштами у сумі 1083,53 грн, інфляційні збитки у сумі 1524,00 грн., а всього 20107,53 грн., та судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В обґрунтування позову позивач вказав, що 11.06.2018 року та 28.01.2019 року ним, помилково було здійснено перерахування коштів у сумі 12500,00 грн., та 5000,00 грн. відповідно, зі свого особистого розрахункового рахунку на особистий розрахунковий рахунок відповідача, відповідно до квитанцій №Р24А433255487А29748 та №.

Повернути вказані кошти відповідач добровільно відмовляється.

На підставі зазначеного позивач звернувся до суду з даним позовом.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив про задоволення позову.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечували проти його задоволення.

Заслухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги вмотивованими та такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 08.06.2018 року за № 08/06 між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 , як виконавцем та позивачем ОСОБА_1 , як замовником був підписаний договір оплатного надання послуг, відповідно до якого, виконавець зобов`язався за завданням замовника надати послуги по розробці, створенню та розміщенню інтернет-сайту, а замовник зобов`язався оплатити ці послуги. Відповідачем, для проведення оплат за вказаним договором, позивачу були передані банківські реквізити на які було здійснено перерахування коштів за квитанціями №Р24А433255487А29748 від 11.06.2018 року про сплату 12500,0 грн., та № від 28.01.2019 року про сплату 5000,0 грн., на момент оплати позивач переказуючи кошти був цілком впевнений що перераховує вказані кошти фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 на виконання умов укладеного договору. Роботи за договором відповідачем здійснені не були, у зв`язку із чим 16.07.2019 року позивач звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків за договором оплатного надання послуг. В процесі розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 позивачу для оплати були передані реквізити його банківського рахунку, як фізичної особи, а не як фізичної особи-підприємця, тобто гроші було перерахованого відповідачу як фізичній особі, а не як суб`єкту підприємницької діяльності.

У своїх відзивах та запереченнях, наданих до суду відповідач ОСОБА_2 не заперечував проти факту отримання від позивача коштів, однак заперечував проти того, що вони були ним отримані на виконання договору № 08/06 від 08.06.2018 року. Будь-яких пояснень, міркувань та доказів з приводу обставин та підстав отримання ОСОБА_2 від позивача спірних платежів відповідачем при розгляді господарського спору надано не було, як і не надано їх до суду і на теперішній час.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 26.02.2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено, договір від 08.06.2018 року № 08/06 про надання послуг зі створення сайту визнано неукладеним, а надані суду в якості доказів здійснення попередньої оплати за вказаним договором квитанції №Р24А433255487А29748 від 11.06.2018 року про сплату 12500,0 грн., та № від 28.01.2019 року про сплату 5000,0 грн. визнано такими, що не можуть вважатись доказом здійснення оплати за договором від 08.06.2018 року №08/06 у зв`язку з відсутністю відповідного посилання у призначенні платежу.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.07.2020 року апеляційна скарга залишена без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 26.02.2020 року у справі № 915/1737/19 залишено без змін.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Тобто, обставини встановлені рішенням суду не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Преюдиціальність дає привілей стороні у справі повторно не доказувати такі факти для обґрунтування своїх позовних вимог, а іншій стороні не дає права спростовувати ці факти іншими засобами доказування.

Таким чином, про помилковість здійснених позивачем платежів, у тому числі, свідчать ухвалені судові рішення судів, відповідно до яких наявні квитанції визнано такими, що не можуть вважатись доказом здійснення оплати за договором від 08.06.2018 року № 08/06 у зв`язку з відсутністю відповідного посилання у призначенні платежу.

Крім того, договір № 08/06 від 08.06.2018 року між позивачем та відповідачем зазначеними судами визнано неукладеним, отже немає жодної законної, правової, договірної та іншої підстави для набуття відповідачем ОСОБА_2 спірних коштів, а зворотнє відповідачем в ході розгляду справи доведено не було.

Верховний Суд у постанові від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц, роз`яснив, що зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов; а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Тобто для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Так, факт відсутності правової підстави для набуття відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів підтверджується ухваленими судовими рішеннями, відсутністю з боку відповідача будь-яких доказів на підтвердження наявності правових підстав для набуття спірних коштів.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 1 статті 1214 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, кота ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не залежить від наявності вини та не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Крім того, суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (ст. 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна з часу, коли він дізнався або міг дізнатися про володіння майном без достатньої правової підстави. Винятком із цього правила с безпідставне одержання чи збереження грошей, кота згідно із ч. 2 ст. 1214 ЦК проводиться не відшкодування доходів, а нараховування процентів за користування грошима (ст. 536 ЦК України, з того ж моменту, з якого розпочинається нарахування відшкодування доходів, належних потерпілому, на набувача покладається також додатковий обов`язок - збереження майна, адже відтоді, як набувач дізнався чи міг дізнатися про безпідставність свого володіння, він відповідає й за допущене ним погіршення чужого майна.

На підставі зазначеного та враховуючи те що, банківські реквізити для оплати було надано позивачу ОСОБА_1 особисто відповідачем, адже інформація про банківські реквізити є конфіденційною, зважаючи на те, що відповідач заперечував та заперечує, що спірні кошти було ним отримано від позивача на підставі та на виконання договору № 08/06 від 08.06.2018 року, будь-яких пояснень та доводів щодо інших підстав отримання платежів відповідачем не надано, відповідачеві одразу після отримання сплачених коштів на його особистий рахунок було достовірно відомо про те, що він володіє грошовими коштами позивача без достатньої правової підстави на те, суд вважає за належне задовольнити позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів.

Як зазначено в статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком, щодо стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами та інфляційних, та вважає, що вони підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, відповідачем та його представником не надано суду альтернативного розрахунку.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягується сума сплаченого позивачем при подачі позову до суду судового збору у розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 274-275, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17 500 грн. безпідставно набутих коштів, 1083 грн. 53 коп. відсотків за користування грошовими коштами, 1524 грн. інфляційних та 840 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення суду в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Сторони по справі:

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 12.04.2021 року.

Суддя Я.А. Чернявська