ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року

м.Суми

Справа №591/3978/20

Номер провадження 22-ц/816/577/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національний науковий центр «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства Юстиції України»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2021 року у складі судді Клименко А.Я., ухвалене у місті Суми, повний текст якого складено 04 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в :

26 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, який відповідно до Указу Президента України № 366/2020 від 28 серпня 2020 року був перейменовиний в Національний науковий центр «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства Юстиції України» (а.с. 169-180) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що з 22 грудня 2009 року вона працювала у відповідача на різних посадах і наказом від 01.06.2020 року № 516-ос її було звільнено з посади старшого судового експерта сектору економічних досліджень Сумського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що при звільненні їй були запропоновані інші вакантні посади з порушенням передбаченого ст. 49-2 КЗпП України строку та проігнорована її згода на переведення на іншу посаду, просила

визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з необгрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неналежну оцінку доказів, просить рішення суду скасувати та прийняти постанову про задоволення позову.

При цьому вказує, що звертаючись до суду з позовом, вона посилалась на суттєві порушення процедури її звільнення, передбачені ст. 49-2 КЗпП України, а саме, що одночасно з повідомленням про наступне вивільнення 01 квітня 2020 року її не було повідомлено про наявність або відсутність інших посад, які вона зможе обійняти. Посаду старшого судового експерта сектору товарознавчих та автотоварознавчих експертиз Сумського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса їй було запропоновано лише 26 травня 2020 року і, незважаючи на згоду обійняти цю посаду, її безпідставно було звільнено.

Вважає, що інтереси відповідача представляв Колобнєв Р.С. , який не мав повноважень для представництва в суді.

У відзиві на апеляційну скаргу Національний науковий центр «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства Юстиції України» з доводами позивача не погодився, вважає рішення законним, обгрунтованим та таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що підприємство належно виконало вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, запропонувавши їй наявну на підприємстві роботу за відповідною професією та спеціальністю.

Зазначає, що твердження позивача в апеляційній скарзі про те, що вона погодилась перейти на запропоновану їй рівнозначну посаду старшого судового експерта сектору товарознавчих та автотоварознавчих досліджень Сумського відділення ННЦ «ІСЕ ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» не відповідає дійсності. На її відмови від зайняття посади неодноразово були складені відповідні акти. Звертає увагу на те, що у своєму листі від 26 травня 2020 року апелянт чітко вказує, що вона має право проводити лише економічні експертизи і не може працювати в секторі товарознавчих та автотоварознавчих досліджень у зв`язку з тим, що не має інших спеціальних знань.

Вважає, що зауваження ОСОБА_1 щодо неналежного преставника Колобнєва Р.С. є надуманими, оскільки Колобнєву П.С. , який є адвокатом, надано право представляти Національний науковий центр «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» в усіх установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та галузевої належності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Верем`юка Д.А., які підтримали доводи апеляційної скарги, представника Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Міністерства Юстиції України» - Колобнєва Р.С., який проти скарги заперечував, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із введенням в дію нової структури Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса, відповідно до наказу Харківського ХНДІСЕ від 01 квітня 2020 року № 15/06-01 (а.с. 26), було ліквідовано сектор економічних досліджень Сумського відділення, в якому ОСОБА_1 обіймала посаду старшого судового експерта.

01 квітня 2020 року позивачу було вручене повідомлення про скорочення її посади (а.с. 77), на якому вона зазначила, що просить врахувати положення, зокрема ст. 49-2 КЗпП України та запропонувати їй посаду, відповідно до її кваліфікації.

Також встановлено, що позивачу було запропоновано перейти на рівнозначну посаду старшого судового експерта сектору товарознавчих та автотоварознавчих досліджень Сумського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса, проте, від написання заяви про переведення ОСОБА_1 відмовилась, про що складені відповідні акти.

Листом адміністрації інституту від 25.05.2020 року за № 674/5-18/20 на адресу Сумського віддлення ХНДІСЕ було надіслано некомплект персоналу Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса.

У присутності комісії позивач ознайомилась зі списком вакантних посад. Від написання заяви про переведення на запропоновані вакантні посади на час ознайомлення відмовилась, про що свідчить складений комісією акт № 1 від 25 травня 2020 року. Від підпису в даному акті ОСОБА_1 відмовилась, про що складений акт № 2 від 25 травня 2020 року.

Листом ХНДІСЕ від 26 травня 2020 року за № 676/5-18/20 ОСОБА_1 було повідомлено, що якщо вона до 01.06.2020 року не подасть заяву на переведення на запропоновані посади, адміністрація Інституту буде вимушена припинити з нею дію трудового договору. З цим листом позивача було ознайомлено під підпис.

26 травня 2020 року на ім`я директора ХНДІСЕ ОСОБА_1 направила лист, в якому вона вказувала, що має право проводити лише економічні експертизи і не може працювати в секторі товарознавчих та автотоварознавчих досліджень, у зв`язку з тим, що не має інших спеціальних знань, вважала, що не може працювати на запропонованій посаді. Разом з тим, згідно з копіями посвідчень судового експерта, що видані на ім`я ОСОБА_1 , остання має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 12.1 «Визначення вартості машин, обладнання, сировини та споживчих товарів», що надавало їй можливість працювати на посаді старшого судового експерта сектору товарознавчих та автотоварознавчих досліджень Сумського відділення ХНДІСЕ.

28 травня 2020 року позивачу ще раз було запропоновано перейти на посаду старшого судового експерта сектору товарознавчих та автотоварознавчих досліджень Сумського відділення ХНДІСЕ. Після її відмови, комісією був складений відповідний акт.

01 червня 2020 року у зв`язку з вступом в дію та ліквідацією структурного підрозділу «Сектор економічних досліджень Сумського відділення ХНДІСЕ» та відмовою ОСОБА_1 перевестися на іншу роботу в Інституті, наказом від 01.06.2020 року за № 516/06-02 дію трудового договору з нею було припинено.

Відповідно до Указу Президента України № 366/2020 від 28 серпня 2020 року надано статус Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса Міністерства юстиції України статусу національного наукового центру і надалі іменувати його - Національний науковий центр «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України.

Згідно з п.1.2. Статуту національний науковий центр продовжує користуватися правами та виконувати зобов`язання Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса Міністерства юстиції України, які існували до надання йому статусу національного наукового центру відповідно до Указу Президента України від 29.08.2020 року № 366/2020.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивоване тим, що на підприємстві дійсно мало місце скорочення штату працівників і при звільненні позивача із займаної посади відповідач належно виконав свої обов`язки щодо її працевлаштування, передбачені вимогами ст. 40, ч. 3 ст.49-2 КЗпП України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють порядок вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Установивши, що звільнення ОСОБА_1 проведено відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки позивач була завчасно попереджена про наступне вивільнення, їй була запропонована посада старшого судового експерта сектору товарознавчих та автотоварознавчих досліджень Сумського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса, яка відповідала її кваліфікації, а пізніше й інші вакантні посади, на які вона могла б претендувати, проте, вона відмовилась від переведення на іншу роботу, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Порушення строку повідомлення позивача про наявність посад, які вона зможе обійняти, колегія суддів вважає недостатньою підставою поновлення працівника на роботі в судовому порядку, оскільки до звільнення працівника роботодавець цей обов`язок виконав.

Так, зі змісту акта від 12 травня 2020 року (а.с. 78) та від 21 травня 2020 року (а.с. 79) вбачається, що ОСОБА_1 було запропоновано написати заяву на переведення до сектору товарознавчих та автотоварознавчих досліджень Сумського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса на посаду старшого судового експерта, проте від написання заяви вона відмовилась.

У присутності комісії 25 травня 2020 року позивач ознайомилась зі списком вакантних посад ХНДІСЕ станом на 25 травня 2020 року (а.с. 81-83). Від написання заяви про переведення на запропоновані вакантні посади на час ознайомлення відмовилась, про що свідчить складений комісією акт № 1 від 25 травня 2020 року. Від підпису в даному акті ОСОБА_1 відмовилась, про що складений акт № 2 від 25 травня 2020 року (а.с. 84-85).

Ці обставини позивач підтвердила в листі від 26 травня 2020 року, який вона адресувала директору ХНДІСЕ ОСОБА_4 та завідувачу Сумського відділення ОСОБА_2 (а.с. 32-36), де вона зазначила, що протягом травня 2020 року завідувачем Сумського відділення в усній формі їй пропонується написати заяву про переведення за власним бажанням на посаду старшого судового експерта сектору товарознавчих та автотоварознавчих досліджень Сумського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса, але вважала, що написання нею заяви про переведення суперечить нормам КЗпП України, оскільки трудовий договір на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України розривається власником, а не працівником.

Крім того, зазначала, що погоджується на зайняття посади старшого судового експерта сектору товарознавчих та автотоварознавчих досліджень за умови, що до її посадових обов`язків не буде належати проведення товарознавчих та автотоварознавчих експертиз та досліджень, оскільки вона не має відповідної освіти та спеціальних знань. Разом з тим, судом встановлено та не заперечуваося позивачем, що згідно з копіями посвідчень судового експерта, що видані на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 19-20), остання має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 12.1 «Визначення вартості машин, обладнання, сировини та споживчих товарів», що надавало їй можливість працювати на посаді старшого судового експерта сектору товарознавчих та автотоварознавчих досліджень Сумського відділення ХНДІСЕ.

Щодо запропонованих вакантних посад ХНДІСЕ, ОСОБА_1 зазначила, що згодна працювати лише дистанційно на посаді провідного судового експерта або старшого судового експерта сектору досліджень фінансово-кредитних операцій та економічної діяльності підприємств лабораторії економічних досліджень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона погодилась обійняти посаду старшого судового експерта сектору товарознавчих та автотоварознавчих досліджень Сумського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса не підтверджені доказами, оскільки її згода була викладена лише в її листі від 26 травня 2020 року та містила вищезазначені умови, при яких вона згодна працювати.

Крім того, з листа першого заступника директора інституту ХНДІСЕ О.П. Угровецього від 26 травня 2020 року № 676/5-18/20, адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що керівництво інституту особисто звертається до неї з пропозицією надати заяву про переведення на будь-яку вакантну посаду не тільки Сумського відділення ХНДІСЕ, а й всього Інституту (список вакантних посад станом на 25 травня 2020 року надісланий до Сумського відділення за вих. № 674/5-18/20). Враховуючи її кваліфікацію та наявний досвід роботи, запропонувало їй особисто рівнозначну посаду старшого судового експерта сектору товарознавчих та автотоварознавчих досліджень Сумського відділення, не виключаючи, також при цьому, її бажання та можливості, з урахуванням кваліфікаційних вимог, перевестися на будь-яку вакантну посаду Харківського НДІСЕ. Заяву про переведення необхідно подати до 01 червня 2030 року, проте, якщо вона до 01 червня 2020 року не погодиться на переведення на запропоновані посади і не подасть про це відповідної заяви, адміністрація закладу буде вимушена припинити з нею дію трудового договору. З цим листом позивач ознайомилася під підпис 26 травня 2020 року (а.с. 86-87).

28 травня 2020 року позивачу ще раз було запропоновано написати заяву про переведення на посаду старшого судового експерта сектору товарознавчих та автотоварознавчих досліджень Сумського відділення ХНДІСЕ. Після її відмови, комісією був складений відповідний акт (а.с. 88).

Таким чином, апеляційним судом враховано, що обов`язок з доведення виконання вимог щодо порядку вивільнення покладається саме на роботодавця. Покладення такого обов`язку на працівника, як на слабшу у зазначених правовідносинах сторону, зокрема, й з врахуванням того, що у нього відсутні документи, що стали підставою для вивільнення, суперечитиме принципам справедливості та верховенства права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про те, що відповідач виконав вимоги трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівника. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді : В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко