Ічнянський районний суд Чернігівської області
Провадження № 2/733/201/21
Єдиний унікальний №733/326/21
Рішення

Іменем України

14 квітня 2021 року м.Ічня

Ічнянський районний суд Чернігівської області

в складі: головуючого - судді Вовченка А.В.

при секретарі -Мошенець Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ічня справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, і в обґрунтування позовних вимог вказала про те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 15.05.2020 року її було звільнено з роботи за згодою сторін за ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні з нею не було проведено повного розрахунку, у зв`язку з чим вона була змушена звернутись до суду. Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23.10.2020 року на користь позивачки було стягнуто з відповідача невиплачену заробітну плату в сумі 21556,09грн., та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 57784,38грн. Заборгованість по заробітній платі позивачці була виплачена лише 29.12.2020 року на підставі виданого судом виконавчого листа. Просить при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку виходити з наступного розрахунку.

Відповідно до абз. 3 пункту 2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки філії «Ічнянський райавтодор» ДП «Чернігівський автодор» від 21 вересня 2020 року №20 вбачається, що заробітна плата за березень-квітень 2020 року складає 16658, 71 грн., а фактична кількість відпрацьованих робочих днів - 32 Середньоденна заробітна плата складає: (16658,71 : 32=520,58 грн. Тому середній заробіток за час затримки з 24 жовтня 2020 року (наступний робочий день після ухвалення рішення) по день фактичного розрахунку 29.12.2020 року становить: жовтень 2020 - 5, листопад 2020 - 21, грудень 2020 - 18. Загалом 44 робочих дні х 520,58 грн. = 22905,72 грн.

Позивачка просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.10.2020 року по 29.12.2020 року в сумі 22905,72 грн.

До початку судового засідання від позивачки надійшла заява, в якій вона просить справу розглянути у її відсутністі. Позовні вимоги підтримала.

Відповідач ДП «Чернігівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України», будучи належним чином повідомленим , в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи, відзиву на позовну заяву на надав.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у

судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі Смірнов проти України ).

За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності відповідача, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з філією «Ічнянський райавтодор» ДП «Чернігівський облавтодор» та наказом по підприємству № 6-к від 15.05.2020 року її було звільнено за згодою двох сторін згідно ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23.10.2020 року з ДП «Чернігівський облавтодор» " на користь ОСОБА_1 було стягнуто невиплачену заробітну плату в розмірі 21556,09 грн. та 57784,38 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати.

29 грудня 2020 року позивачці було перераховано останні 748,40 грн. заборгованості з заробітної плати, що підтверджується випискою з банківського рахунку Ічнянського відділення Приватбанку від 19.02.2021 року.

Згідно з пунктами 1-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку унормовано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Період затримки розрахунку від дня винесення судом рішення 23 жовтня 2020 року і до дня фактичного його виконання 29 грудня 2020 становить 44 робочих дні.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Крім того, у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей

день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Отже, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року№4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника невиплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Так, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. ЄСПЛ тлумачить поняття якість закону так: національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах C.G. та інші проти Болгарії ( C. G. аnd Others v. Bulgaria ) від 24 липня 2008 року, заява № 1365/07, п. 39, Олександр Волков проти України від 29 січня 2013 року, заява № 21722/11, п. 170). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах Кантоні проти Франції ( Cantoni v. France ) від 11 листопада 1996 року, заява № 17862/91, п. 31-32, Вєренцов проти України від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11, п. 65).

Як свідчить зміст рішення у справі Меньшакова проти України , позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата. Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08 липня 1997 року та 25 травня 1998 року, та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Разом з тим у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по

заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Беручи до уваги, що в порушення діючих норм КЗпП України ДП «Чернігівський автодор» не був проведений з ОСОБА_1 повний розрахунок при її звільненні, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і можливість їх частково задоволення в розмірі 21556,09 грн., виходячи з наступного.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує роз`яснення Верховного Суду України, які містяться в п. 20 постанови пленуму № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року, відповідно до якого у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

Суд вважає, що при визначенні розміру відшкодування слід врахувати розмір спірної суми та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком і застосувати принцип співмірності та справедливості.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача ДП «Чернігівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України» на користь позивачки ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.10.2020 по 29.12.2020 р. в сумі 21556,09грн., що дорівнює загальному розміру заборгованості з послідуючим утриманням всіх податків і обов`язкових платежів.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 133, 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки 854,42 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.43, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 265-268 ЦПК України , ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України, Законом України Про оплату праці ,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України» (14005, м.Чернігів, вул.Київська, 17, ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП - НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.10.2020 року по 29.12.2020 року в сумі 21 556,09 (двадцять одна тисяча п`ятсот п`ятдесят шість) грн.09коп. з послідуючим утриманням всіх податків і обов`язкових платежів.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Чернігівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України» (14005, м.Чернігів, вул.Київська, 17, ) на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 854,42 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Чернігівського апеляційного суду через Ічнянський районний суд , який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 .

Відповідач: Дочірнє підприємство «Чернігівський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України» (14005, м.Чернігів, вул.Київська, 17, ).

Повне судове рішення складено 14 квітня 2021 року.

Суддя А. В. Вовченко