ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3028/21 Справа № 192/280/20 Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року позивач звернувся до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов мотивований тим, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 січня 1990 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Військової сільської ради №91/1 від 16 вересня 2003 року, належному їй на праві приватної власності житловому будинку, присвоєно точну адресу, а саме: АДРЕСА_1 .

У вказано житловому будинку, окрім позивачки зареєстрований її колишній чоловік відповідач ОСОБА_2 , шлюб між якими розірвано 27 січня 2004 року.

З 2006 року ОСОБА_2 фактично не проживає за вказаною адресою і місце його перебування чи проживання позичці не відомо, витрати по оплаті комунальних послуг відповідач також не несе, тому вона звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.

Заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 січня 1990 року, належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська 27 січня 2004 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 27 січня 2004 року (а.с. 18).

Згідно довідки Військової сільської ради №755/03-15 від 11 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , її колишній чоловік ОСОБА_2 , за даною адресою не проживає з 2006 року (а.с. 19).

Відповідно до акту обстеження помешкання від 10 жовтня 2019 року проведеного депутатом Військової сільської ради Литвинець В.С. та представниками громадськості ОСОБА_3 та ОСОБА_4 встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований в с. Військове, але проживає в Російській Федерації з 2006 року (а.с. 20).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з досліджених судом доказів не вбачається, що відповідач мав право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки з дослідженого в судовому засіданні акту та довідки ЦАС, встановлено, що відповідач зареєстрований в с. Військове, Солонянского району, Дніпропетровської області, без вулиці та буднику, а з довідки сільської ради вбачається, що він з 2006 року не проживає з позивачкою, при цьому відомостей з якого періоду він проживав і чи мав право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , вказана довідка не містить.

Проте, колегія суддів не може погодитись из таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 383 ЦК України - власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 386 ЦК України - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Враховуючи вказані норми матеріального права, для можливості застосування наслідків ст. 405 ЦК України, позивач повинен довести суду, що у відповідача виникло право користування жилим приміщенням, яке він на його думку втратив.

А відповідно до п.3 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі спливу строку, на який його було встановлено, а відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 березня 2021 року було витребувано у Адміністрації Державної прикордонної служби України письмову інформацію щодо перетину кордон України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство Україна, у період з 2006 року по теперішній час та зобов`язано Солонянську селищну раду Дніпропетровської області надати довідку щодо зареєстрованих осіб та з якого часу за адресою: АДРЕСА_1 ; надати довідку з якого часу ОСОБА_2 , 1961 р.н., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; скласти акт про проживання чи не проживання на даний час ОСОБА_2 , 1961 р.н., за адресою: АДРЕСА_1 : якщо проживає, вручити особисто ОСОБА_2 , 1961 р.н. судову повістку; якщо не проживає, встановити: з якого часу не проживає за вказаною адресою, причини відсутності, чи є його особисті речі в будинку, куди та коли виїхав?

На виконання ухвали суду апеляційної інстанції Солонянська селищна рада Дніпропетровської області надала:

- лист виконавчого комітету Солонянської селищної ради Дніпропетровської області від 25.03.2021 року № 02-16-626/0/2-21 про інформацію з реєстру територіальної громади;

- довідку про реєстрації місця проживання ОСОБА_2 від 24.03.2021 року № 3890;

- акт підтвердження фактичного місця проживання від 24.03.2021 року.

Так, згідно листа виконавчого комітету Солонянської селищної ради Дніпропетровської області від 25.03.2021 року № 02-16-626/0/2-21 про інформацію з реєстру територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно довідки про реєстрації місця проживання від 24.03.2021 року № 3890 за відомостями Виконавчого комітету Солонянської селищної ради, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 24 листопада 1995 року по теперішній час.

Відповідно до акту підтвердження фактичного місця проживання від 24.03.2021 року, складеного та підписаного сусідами: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та Старостою ОСОБА_8 , підпис Старости завірений Секретарем селищної ради Верболоз Л. - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає з 2006 року. Теперішнє місце його проживання (перебування) невідоме. Особистих речей ОСОБА_2 в будинку не зафіксовано.

Так, відповідно до змісту ст. ст. 12,13,77-81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія враховує, що відповідач зареєстрований в спірному будинку з 24 листопада 1995 року. Позивач набула право власності на спірний будинок 27.09.2003 року в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та була зареєстрована у спірному будинку з 17 березня 2005 року. 27 січня 2004 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу між подружжям та з 2006 року, фактично в будинку проживають лише позивачка та їх син. Рішенням місцевого суду в задоволенні позову відмовлено. За результатами розгляду колегія суддів зазначає таке. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився в будинок і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд встановив, що відповідач вселився у спірний будинок як член сім`ї власника будинку. Однак, доказів того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду, сторони ведуть спільне господарство, проживають однією сім`єю із власником будинку і є членами його сім`ї суду не надано.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції в порушення вищевказаних вимог закону, фактичні обставини у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, не перевірив та встановив не вірно, належним чином не надав оцінки доводам позивача про те, що відповідач з 2004 року не є членом сімї позивача, не проживає в спірному будинку з 2006 року та не цікавиться ним, не сплачує комунальні послуги, сторони не ведуть спільне господарство, позивачем не чиняться перешкоди відповідачу у користуванні житловим будинком, тобто, позивачем доведено факт непроживання відповідача в спірному будинку понад 15 років без поважних причин, тому, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням: будинком АДРЕСА_1 .

Колегія вважає, що право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Однак, місцевий суд, встановивши, що відповідач користувався спірним будинком під час дії сервітуту, а на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, та відповідач понад рік без поважних причин не проживає у спірному будинку, дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у звязку з його відсутністю без поважних причин понад рік.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням: будинком АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко