Справа № 682/1797/20
Провадження № 2/682/87/2021
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2021 року Славутський міськрайонний суд Хмельницької області у складі: головуючого судді Шевчука В.В., за участю секретаря судового засідання Придачук Г.Л., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист гідності та честі та відшкодування моральної шкоди,
27.08.2020 до суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист гідності та честі та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування поданого позову ОСОБА_1 вказує, що постійно проживає в м. Корець. Оскільки в нього часто виникає потреба приїздити до м. Славута по справах, позивач користується послугами маршрутного таксі (маршрутки), яка їздить по маршруту м. Славута через м. Корець до м. Рівне. Даний маршрут обслуговується транспортними засобами, належними відповідачу. Оскільки ОСОБА_1 є учасником бойових дій, тому, відповідно до діючого законодавства, має право на пільговий проїзд в громадському транспорті. Проте, починаючи з 2014 року відповідач неодноразово ображав його, навіть нецензурною лайкою, намагався виштовхати з маршрутного таксі та відмовлявся пускати до маршрутки. Позивач вказує, що відповідач навіть тоді, коли він має квиток, робить все можливе, щоб зганьбити останнього, оголошуючи, що ОСОБА_1 «купив» посвідчення учасника бойових дій. 27 липня 2020 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до поліції з повідомленням про те, що позивач пошкодив маршрутне таксі, що не знайшло свого підтвердження за результатами перевірки. Позивач вказує, що, оскільки він є людиною похилого віку, такі дії відповідача відображаються на погіршення стану його здоров`я. За твердженням позивача, кожна поїздка супроводжується наклепами відповідача та постійними приниженнями. ОСОБА_1 вказує, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка оцінюється в 100000 грн. Вказана шкода, за словами позивача, полягає в душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку із приниженням гідності та честі.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав поданий позов та повідомив наступні обставини. За словами ОСОБА_1 , він знає ОСОБА_3 як власника маршрутки «Славута-Рівне» директора ТОВ «Мівас». Перше знайомство з відповідачем відбулося у 2014 році. Позивач, як учасник бойових дій, придбав у касі автовокзалу пільговий квиток на проїзд по маршруту, який обслуговується відповідачем. Тоді вперше відповідач поставив під сумнів дійсність посвідчення ОСОБА_1 , вказав, що фотографія у посвідченні не ОСОБА_1 та посвідчення взагалі йому не належить. З того часу і розпочались конфлікті ситуації позивача з відповідачем щодо дійсності посвідчення. Останній серйозний конфлікт, за словами позивача, стався у 2017 році (точної дати позивач не вказав). Позивач придбав пільговий квиток та зайшов до маршрутки. Потім до маршрутки зайшли водій, який почав збирати гроші за проїзд у пасажирів, та ОСОБА_3 , який, побачивши посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 , почав вимагати від останнього вийти з маршрутки, на що позивач заперечив, оскільки має право на пільговий проїзд. Після цього відповідач розпочав скандал із працівниками автостанції та почав з`ясовувати, чому ОСОБА_1 було продано пільговий квиток. Після цього ОСОБА_3 знову повернувся до маршрутки та вимагав від ОСОБА_1 вийти, у протилежному випадку ОСОБА_5 вказував, що виведе позивача із маршрутки силою. ОСОБА_1 в результаті викликав поліцію та написав скарги в різні органи. З Хмельницької транспортної інспекції надійшла відповідь, згідно із якою за скаргою ОСОБА_1 було проведено перевірку перевізника, за результатами якої вирішено провести бесіду з водієм, а перевізника буде притягнуто до відповідальності згідно із законом.
Як повідомив позивач, в липні 2020 року сталася наступна ситуація. ОСОБА_1 запізнювався на автобус, який вже відправлявся, тому каса припинила продажу пільгових квитків на маршрут. ОСОБА_1 зайшов до маршрутки та попросив водія довезти його до ОСОБА_6 , звідки він далі доїде по пільговому квитку, оскільки ОСОБА_1 мав при собі лише 50 грн., яких не вистачало, щоб доїхати до м. Корець. Однак водій сказав, що довезе позивача лише до с. Мухарів, а далі той піде пішки. ОСОБА_1 відмовився від такого проїзду, в результаті чого водій кинув позивачеві гроші та вимагав вийти з маршрутки. ОСОБА_1 вийшов з маршрутки, а маршрутка поїхала. Позивач вказав, що маршрутку не пошкоджував і нічого не ламав, можливо, трохи сильніше закрив двері. Ці події мали місце в четвер. Наступного понеділка ОСОБА_1 їхав до м. Славута цією ж маршруткою. В центрі міста біля скверика маршрутка зупинилась, зайшли поліцейські, які вивели ОСОБА_1 з маршрутки та повідомили, що останній в четвер пошкодив маршрутку. Одному з поліцейських, який опитував ОСОБА_1 повідомив усі відомі йому обставини справи та ще раз вказав, що не пошкоджував транспортний засіб. Після цього ОСОБА_1 разом з поліцейським підійшли до маршрутки, поряд із якою стояли ОСОБА_3 з дружиною, водій ОСОБА_7 та поліцейський, який опитував останнього. Поліцейський повернув ОСОБА_1 посвідчення і в той час ОСОБА_3 сказав, що таке є недійним і куплене за пляшку горілки.
Позивач вказує, що під час поїздок він неодноразово зазнавав принижень при людях, що його посвідчення куплене, недійсне, а сам ОСОБА_1 є «державним злочинцем».
Додатково позивач вказав, що такі приниження не були одноразовими. ОСОБА_1 просив відповідача вирішити конфлікт мирно, тому і не звертався до суду за захистом. Останньою краплею у давньому конфліктів стала ситуація від липня 2020 року.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя. Вказав, що ОСОБА_1 часто їздить по роботі та по інших справах до м. Славута по маршруту, який обслуговується ОСОБА_3 . І саме в маршрутці ОСОБА_3 виникають сварки щодо пільгового проїзду ОСОБА_1 як учасника бойових дій. ОСОБА_3 вказує, що ОСОБА_1 посвідчення незаконно отримав, що таке йому не належить, а усі подібні його вислови відбуваються при інших людях. За словами представника позивача, відповідач постійно критикує право пільгового проїду ОСОБА_1 . Як вказує представник, питання моральної шкоди виникло не одномоментно, а позов є наслідком моральних страждань з 2014 року.
Відповідач заперечував обставини, повідомлені позивачем, та повідомив, що ОСОБА_1 він вперше побачив у 2017. Щодо ситуації від липня 2020 року відповідач повідомив, що очевидцем подій він не був. Того дня йому зателефонував водій та сказав, що ОСОБА_1 було пошкоджено двері маршрутки (зламаний замок), про що ОСОБА_3 повідомив в поліції. Зазначені обставини мали місце в четвер. В понеділок ОСОБА_1 знову їхав маршруткою до м.Славута, аро що ОСОБА_3 повідомив працівників поліції. Маршрутка зупинилась в центрі міста біля скверу. Один з працівників поліції допитував позивача, інший ОСОБА_3 . Відповідач заперечував, що того дня висловлювався негативно щодо посвідчення позивача в присутності дружини та поліцейських. Окрім того відповідач вказує, що не пам`ятає ситуацій, коли б він грубіянив ОСОБА_1 . Щодо скарг та перевірок, про які повідомляв позивач, відповідач вказує, що перевірки дійсно були, однак за їх результатами були виявлені лише технічні неполадки в автобусі. Також ОСОБА_8 повідомив, що позивач неодноразово конфліктував із водіями маршрутки, оскільки позивач не завжди дотримувався правил пасажирських перевезень. Саме тому відповідач просив своїх працівників, щоб ті не вступали в суперечки з ОСОБА_1 . Конфлікти були з водіями, бо ОСОБА_9 не дотримувався правил перевезень.
Окрім того відповідач повідомив, що особистих суперечок із позивачем не було. До поліції він звернувся у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу (маршрутки). Про згадану вище ситуацію ОСОБА_3 відомо зі слів водія, який розповів, що на той момент всі місця в автобусі були зайняті, а у зв`язку із карантинною ситуацію водій не зміг взяти як пасажира ОСОБА_1 , про що і повідомив останнього. Однак, позивач став ногами вибивати двері та в подальшому зламав замок. 27 липня ОСОБА_3 їхав разом з дружиною. Після зупинки поліцейськими один з них допитав водій, інший ОСОБА_1 . Після цього маршрутка продовжила рух, а ОСОБА_3 з дружиною пішли по справах. Того дня відповідач, за його словами, позивача не ображав. Додатково відповідач повідомив, що посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 ніколи до рук не брав, а до білетів і посвідчень не має відношення, оскільки не є водієм маршрутки.
В судовому засіданні у якості свідків були допитані: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , поліцейські ОСОБА_12 та ОСОБА_13
ОСОБА_10 повідомив, що ОСОБА_1 мав неодноразові суперечки з ОСОБА_3 . Свідок неодноразово чув, що ОСОБА_3 вказував на недійсність посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 , зокрема вказував, що останній згадане посвідчення купив. Свідку відомо, що ОСОБА_3 надсилав запит до Корецького воєнкомату, а відповідь на даний запит відповідач зачитував перед пасажирами маршрутки. Як відомо свідку, згідно вказаного запиту ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій не отримував. Особисто вказаного документу ОСОБА_10 не бачив. Свідок повідомив, що ОСОБА_8 не раз ображав ОСОБА_1 при інших пасажирах. Вперше ОСОБА_10 став свідком таких подій взимку близько трьох років тому. ОСОБА_10 їхав у маршрутці разом з ОСОБА_1 , ОСОБА_8 стояв біля лобового скла маршрутки, вказував на позивача та зазначав, що останній купив посвідчення водія. Інша ситуація, свідком якої був ОСОБА_10 , мала місце осінню 2019 року. ОСОБА_8 також їхав у маршрутці та розповідав пасажирам, що ОСОБА_1 купив посвідчення учасника бойових дій. Свідок вважає, що такі дії відповідача привселюдно принижували честь і гідність ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_11 повідомила, що близько 30 років працює касиром на автовокзалі в м. Славута. ОСОБА_1 свідок знає протягом 10 років, оскільки позивач часто користується послугами маршруток та має право на пільговий проїзд. Про конфлікті ситуації із ОСОБА_3 свідку відомо. Зокрема ОСОБА_14 вказала, що ОСОБА_3 постійно свариться із працівниками автостанції вказуючи, що вони не мають права здійснювати продаж пільгових квитків ОСОБА_1 , оскільки його посвідчення є фальшивим. До сварок з ОСОБА_8 працівники автовокзалу звикли, оскільки відповідач постійно вказував, що посвідчення ОСОБА_1 видано незаконно. Близько трьох років тому ОСОБА_8 заходив в касу особисто до ОСОБА_11 та зчинив сварку через право пільгового проїзду ОСОБА_1 . Свідок вказала, що ОСОБА_1 неодноразово скаржився працівникам автовокзалу на конфлікти із ОСОБА_3 та розповідав, що останній постійно його принижує перед іншими пасажирами. Додатково ОСОБА_11 повідомила, що останнім часом про конфлікти сторін по справі вона не знає, а свідком подій в маршрутці вона жодного разу не була.
Свідок ОСОБА_7 повідомив, що працював в ТОВ «Мівас» в період з 2015 по 2017 роки, після чого звільнився, однак в липні 2020 року знову розпочав роботу у товаристві. ОСОБА_7 розповів, що 22 липня 2020 року за розкладом виїхав з платформи. ОСОБА_1 вибіг на поїжджу частину назустріч маршрутці та мало не потрапив під колеса автобуса. Коли ОСОБА_1 зайшов до маршрутки водій повідомив, що у зв`язку із карантинними обмеженням місць у маршрутці немає. Свідок вказав, що розмовляв із позивачем спокійно та ввічливо, однак ОСОБА_1 неприязно на це відреагував, вийшов з маршрутки та голосно грюкнув дверима. Внаслідок цього замок у дверях маршрутки зламався, про що ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_3 у телефонній розмові. Окрім того ОСОБА_7 розповів, що 25 липня 2020 року, після опитування працівниками поліції, жодних принижень відносно ОСОБА_1 з боку ОСОБА_3 не було.
Свідок ОСОБА_12 , який є працівником поліції, повідомив про відомі йому обставини справи. Зокрема вказав, що проводив опитування водія ОСОБА_7 , ОСОБА_1 опитував інший поліцейський. ОСОБА_12 зазначив, що того дня жодних претензій або принижень відносно позивача ОСОБА_1 він не чув.
Свідок ОСОБА_13 , працівник поліції, який за вказаних вище обставин опитував ОСОБА_1 повідомив суду, що на 102 надійшло звернення від ОСОБА_3 про те, що в м. Славута гр. ОСОБА_1 пошкодив маршрутку, однак того дня опитати ОСОБА_15 не вдалось. Через кілька днів (точної дати поліцейський не пам`ятає), до поліції зателефонував водій ОСОБА_7 та повідомив, що ОСОБА_1 є пасажиром маршрутки та прямує з м. Корець до м. Славута. Маршрутка зупинилась в скверику біля відділку поліції. ОСОБА_13 опитував ОСОБА_1 , який повідомив, що конфліктна ситуація мала місце через проїзд ОСОБА_1 у маршрутці, після чого останній вийшов з транспортного засобу та сильно вдарив дверима. Поліцейський вказав, що ОСОБА_1 мав при собі посвідчення водія, однак претензій з боку ОСОБА_3 щодо дійсності посвідчення ОСОБА_1 поліцейський не чув.
Дослідивши матеріали справи та заслухавши учасників судового розгляду, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 має посвідчення серії НОМЕР_1 ветерана війни учасника бойових дій, виданого 30 вересня 1999 року (а.с. 6, 17 ). Оригінал зазначеного посвідчення був оглянутий в судовому засіданні, його дійсність учасниками під час розгляду справи не заперечувалась.
Як слідує із матеріалів справи, ОСОБА_1 неодноразово звертався до різних державних установ та органів місцевого самоврядування із зверненнями щодо неправомірних дій ОСОБА_3 відносно нього.
Так, 18 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Обласного управління поліції Хмельницької області, Славутського відділу поліції, а також до Голови Славутської РДА із заявою, в якій вказав, що ОСОБА_3 , директор ТОВ «Мівас», не ввічливо запропонував йому вийти із маршрутки, на що ОСОБА_1 заперечив, вказавши, що має право на пільговий проїзд. Після цього ОСОБА_3 пішов до працівників автостанції для з`ясування підстав видачі ОСОБА_1 пільгового квитка. В подальшому ОСОБА_16 повернувся до маршрутку та знов наказав ОСОБА_1 вийти, інакше він виведе останнього з маршрутки силою. В результаті даної ситуації ОСОБА_1 зателефонував на 102 та викликав поліцію. Також у заяві вказано, що «подібні пригоди із директором ТОВ «Мівас» ОСОБА_3 були багаторазовими» (а.с. 9-10).
Згідно відповіді Державної служби України з Безпеки на транспорті управління Укртансбезпеки у Хмельницькій області від 21.08.2017 № 2978/37-17, інспекторами Управління при здійсненні перевірки було виявлено порушення чинного законодавства та складено акт ВХ № 0211388 від 10.08.2017. Під час перевірки з водієм проведено роз`яснювальну роботу щодо недопущення конфліктних ситуацій у майбутньому. Після розгляду вказаного акту в Управлінні Укртрансбезпеки у Хмельницькій області перевізника буде притягнуто до передбаченої законом відповідальності (а.с. 11).
Згідно відповіді Славутської райдержадміністрації, за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 щодо відмови 17 липня 2017 року перевізником ОСОБА_3 виконувати пільгове перевезення, складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо безпідставної відмови від передбаченого законом пільгового перевезення громадян не належить до повноважень Славутської районної державної адміністрації, а також, оскільки маршрут Славута-Корець-Рівне є міжобласним маршрутом, забезпечення організації пасажирських перевезень покладається на ЦОВВ, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту (Державна служба України з безпеки на транспорті), куди і направлено звернення ОСОБА_1 (а.с. 13).
Як видно із відповіді Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області від 28.07.17 №247-114/01-2017, звернення ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_16 , керівника ТОВ «Мівас», що мало місце 17.07.2017, зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші поліції Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області за № 4667 та № 4670 від 31.07.2017. В ході розгляду даних заяв встановлено, що конфліктна ситуація виникла на ґрунті з`ясування вірності застосування щодо ОСОБА_1 пільг, передбачених законодавством як для учасника бойових дій, при перевезенні в громадському транспорті. Розгляд заяви ОСОБА_1 був припинений, оскільки по даному факту не виявлено ознак кримінального правопорушення (а.с. 14).
На виконання ухвали Славутського міськрайонного суду від 02.07.2020 Славутський ВП ГУНП в Хмельницькій області надіслав матеріали за результатами перевірки №1031 за зверненням ОСОБА_3 (а.с. 59).
Згідно наданих матеріалів, 22.07.2021 до Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області звернувся ОСОБА_3 про те, що в м. Славута по вул. Пл. Шевченка пошкодили дверний замок автомобіля «Mercedes Bens» д.н.з. НОМЕР_2 . Дане повідомлення зареєстровано в ЄО Славутського ВП за № 5068. Проведеною перевіркою встановлено, що 22.07.2020, перебуваючи в м. Славута по вул. Пл. Шевченка, гр. ОСОБА_1 , під час закриття дверцят автомобіля «Mercedes Bens» гучно їх зачинив з необережності, чим заподіяно матеріального збитку водію ОСОБА_7 . Однак, через незначну шкоду, в діях ОСОБА_1 не встановлено складу злочину.
Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, суд враховує наступне.
Відповідно до частини першої та другої статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.
Відповідно до ч.1 ст.275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими гл.3 цього кодексу.
Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Відповідно до стст.297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Негативною необхідно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (правова позиція Верховного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №539/3299/15-ц).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.
В силу ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів а, не можна перевірити на предмет їх відповідності, дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та Протоколів №2, 4, 7, 11 Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання огранів державної влади і незалежно від кордонів.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови №1 від 27 лютого 2009року «Про судову практику у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженнями.
Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Виходячи з роз`яснень викладених в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995року(зі змінами внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).
Згідно практики ЄСПЛ, ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти», у справі «Нова Газета» і Бородянський проти Росії» (рішення від 28.03.2013) вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У п.75 рішення ЄСПЛ від 12.07.2001 у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як видно із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до різних державних установ зі скаргами на відповідача у зв`язку із конфліктними ситуаціями, які виникали щодо права позивача на пільговий проїзд. Однак доказів того, що відповідач будь-яким чином ображав позивача або вказував на недійсність (незаконність отримання) його посвідчення матеріали справи не містять, а конкретних фактів (дат, подій) позивач не вказав. Виходячи зі змісту позовної заяви та наданих в судовому засіданні пояснень позивача і його представника суд позбавлений можливості встановити конкретні фактичні обставини, за яких відбувалось приниження честі та гідності ОСОБА_1 , оскільки доводи сторони позивача конкретної інформації щодо дат та подій, які мали місце, мають досить розмитий (абстрактний), узагальнений характер щодо обставин, які неможливо ідентифікувати у часовому проміжку з 2014 року.
Щодо оцінки показань свідків, допитаних в судовому засіданні, суд враховує наступне.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, дослілжуючи докази, суд повинен встановити, чи мав місце факт. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п 11. Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).
Отже, суд не може припускати, що певну обставину доведено. Факт або стався, або його не було. Якщо у суду залишаються сумніви, слід застосувати правила про розподіл тягаря доведення. Якщо сторона, на яку покладено тягар, не виконує його, факт вважається таким, що не доведений і навпаки.
В судовому засіданні у якості свідків були допитані: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , поліцейські ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
Свідки сторони позивача ОСОБА_11 та ОСОБА_10 повідомили суду, що їм відомо про конфлікти ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо права пільгового проїзду останнього. Однак свідками чітко не зазначено, коли конкретно виникали такі суперечки та за яких обставин. Свідками повідомлено лише розмиту інформацію про те, що конфлікти у сторін мали місце, але конкретних фактичних обставин таких суперечок та підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, свідки в судовому засіданні не вказали. Окрім того, судом критично сприймаються показання зазначених свідків, оскільки такі в судовому засіданні повідомили, що вони також мали особисті сутички із відповідачем ОСОБА_3 щодо пільгового проїзду пасажирів, що може свідчити про їхню зацікавленість у вирішенні справи, як і свідок ОСОБА_7 , який перебуває у трудових відносинах із ОСОБА_17 .
Разом із тим щодо обставин, які мали місце у липні 2020 року, ОСОБА_7 повідомив, що жодних образ та принижень від ОСОБА_3 в сторону ОСОБА_1 свідок не чув, та жодних нарікань від відповідача щодо недійсності чи незаконності отримання посвідчення учасника бойових дій позивача не було.
Зазначені обставини підтвердили поліцейські ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які вказали, що ОСОБА_3 у їх присутності не висловлював заперечень про дійсність посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 та ніяких образ та принижень на адресу останнього відповідач не виказував.
За таких обставин, суд вважає недоведеними обставини, викладені у позовній заяві та повідомлені позивачем в судовому засіданні, оскільки такі не підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.
Численні звернення ОСОБА_1 до різних установ щодо неправомірних дій ОСОБА_3 самі по собі не можуть свідчити про негативне ставлення останнього до позивача та образи (приниження) честі та гідності ОСОБА_1 , а також про поширення ОСОБА_3 інформації про недійсність посвідчення позивача.
Частиною другою п.5 ППВСУ від 31 березня 1995 року №4 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; вини останнього в її заподіянні.
Вищевказані складові є необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Враховуючи те, що в судовому засідання не підтверджено факту заподіяння позивачу моральних страждань внаслідок суперечок із відповідачем, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди та задоволення позову в цілому.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 263-265, 273, 315, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
В задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Хмельницького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Шевчук В. В.

Повний текст рішення складено 09.04.2021