справа № 208/7363/20
№ провадження 2/208/636/21
РІШЕННЯ

Іменем України

18 березня 2021 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

Головуючого, судді - Івченко Т.П.

За участю: секретаря судового засідання Корнієнко К.Є.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про зміна розміру аліментів та способу стягнення»,-

встановив:

1.Позиція позивача.

У листопаді 2020 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов зазначений позов, за яким позивач ОСОБА_1 , просить:

-змінити розмір аліментів та спосіб їх стягнення призначених за рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 серпня 2014 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються з ОСОБА_2 , на мою користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , збільшивши їх розмір з 1000 грн. до 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до досягнення донькою віку повноліття.

В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем по справі ОСОБА_2 перебувала у шлюбі, з 2009 року, 18 червня 2014 року Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб було розірвано. Від шлюбу у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.08.2014 рок, яке набрало законної сили 16 грудня 2014 року на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1000 тисячі гривень, щомісячно, до досягнення дитиною віку повноліття. З часу прийнятого рішення прожитковий мінімум на дитину виріс, та стягувана сума в розмірі 1000 гривень, є меншою ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що суперечить інтересам дитини і вимогам Сімейного кодексу.

23 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що викладені обставини відповідачем ОСОБА_2 не відповідають дійсності, а саме: батько з донькою не зустрічається, а лише спілкується в телефонному режимі, тому не розуміє які потреби у дитини, який одяг їй потрібен і не надає їй кишенькових грошей. Щодо відсутності офіційного місця роботи, зазначає, що ОСОБА_2 офіційно не працює, але надає оголошення щодо ремонту холодильників, кондиціонерів та іншої побутової техніки, не є інвалідом та має працездатний вік. Щодо арештованого майна, то арешт був накладений в рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 .

2. Позиція відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 , скористався своїм процесуальним правом та у строк визначений ЦПК України подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить врахувати доводи та факти викладенні у відзиві та винести рішення по даній справі. Щодо змісту відзиву відповідачем зазначено, що крім визначеного розміру аліментів він кожного місяця поповнює дитині мобільний рахунок, по мірі своїх можливостей купує доньці іграшки, одяг, шкільні приладдя, продукти харчування, тощо. Станом на день подання відзиву не працює, не є ФОП, має мінливий дохід. Також перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , від шлюбу мають дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дружина не працює, бо перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до 6 років. Не має у власності рухомого чи не рухомого майна, в тому числі автомобіля, квартири, будинку, земельної ділянки, а лише користується засобами, для щоденного проживання. Враховуючи викладене просить суд врахувати матеріальний стан, та не можливість сплачувати 1/4 частину від усіх видів заробітку (доходу), та не заперечує проти розміру аліментів в частині 1/8.

26 січня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що карантині обмеження вплинули на його скруте матеріальне становище, на день подання заперечень має заборгованість перед позивачем ОСОБА_1 зі сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_6 . В підтвердження факту надання дитині подарунків долучив чек на купівлю сукні на свято Нового року. Щодо спілкування з дитиною, то позивач ОСОБА_1 чинить перешкоди, та в найближчий час відповідач має намір звернутись до органів опіки та піклування для вирішення цього питання.

3. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи.

02.11.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом.

02.11.2020 року ухвалою судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрити провадження в порядку спрощеного позовного провадження

12.11.2020 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, позов просить задовольнити, справу розглянути за своєю відсутністю.

17.11.2020 року відповідачем ОСОБА_2 подано клопотання про відкладення розгляду справи для наданні відзиву на позовну заяву.

09.12.2020 року відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву.

23.12.2020 року позивач ОСОБА_1 подала відповідь на відзив.

26.01.2021 року відповідачем ОСОБА_2 подана до суду заяву, відповідно до якої просить справу розглянути за своєю відсутністю, на підставі наданого відзиву та заперечень.

26.01.2021 року відповідачем ОСОБА_2 подано заперечення на відповідь на відзив.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.

4. Фактичні обставини встановлені судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, з 2009 року.

18 червня 2014 року Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб було розірвано.

Сторони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено копією свідоцтва про народження виданого Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, серія НОМЕР_1 , актовий запис № 591.

Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.08.2014 року, яке набрало законної сили 16 грудня 2014 року на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1000 тисячі гривень, щомісячно, до досягнення дитиною віку повноліття.

16 грудня 2014 року Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області Рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.08.2014 року залишено без змін.

Відповідно до акту № 13/8/2 від 17 жовтня 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 , мешкає без реєстрації разом з дитиною ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 має малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено копією свідоцтва про народження, виданого Заводським районним у місті Кам`янське відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, серія НОМЕР_2 , актовий запис № 907.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, від 19 листопада 2020 року ОСОБА_2 не значиться.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкту № 23295913 від 19 листопада 2020 року зазначено, що постановою державного реєстратора Барна Ольгою Олександрівною накладено арешт на все нерухоме майно боржника, відповідно до постанови про арешт майна боржника, серія та номер 44772604 від 09.02.2017 року.

5. Правові норми законодавства застосовані судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

За положеннями частини другої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція) передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У відповідності до статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Пленум Верховного Суду України в п. 17 своєї Постанови від 15.05.2006 року №3 роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальний стан сторін, стан здоров`я дітей, наявність на утриманні у платника аліментів інших неповнолітніх дітей та інших непрацездатних членів сім`ї.

Даних про наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї відповідачем суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

8 липня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». Цим Законом були внесені зміни до Сімейного кодексу України та ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Зі змісту ст.ст.181, 192 СК України вбачається, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.

Відповідно до ст. 183 та ст.184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилається позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05 лютого 2014 року).

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку зі значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі").

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З 1 січня 2021 року у зв`язку із збільшенням прожиткового мінімуму збільшено розмір аліментів на дитину.

Відтак, для дітей віком до 6 років прожитковий мінімум становить 1 921 грн, а для дітей від 6 до 18 років 2 395 грн.

Виходячи з цього, 50% мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину від 1 січня 2021 року (залишився на рівні 1 грудня 2020 року):

?для дітей віком до 6 років 960,50 грн;

?для дітей віком від 6 до 18 років 1 197,50 грн.

Від 1 липня прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років запланований в розмірі 2 013 гривень, а для дітей від 6 до 18 років 2 510 грн.

Тому 50% мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину від 1 липня 2021 року становитиме:

?для дітей віком до 6 років 1 006,50 грн;

?для дітей віком від 6 до 18 років 1 255 грн.

З 1 грудня прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років зросте до 2 100 грн, а для дітей від 6 до 18 років до 2 618 грн.

Відтак, 50% мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину від 1 грудня 2021 року:

?для дітей віком до 6 років 1 050 грн;

?для дітей віком від 6 до 18 років 1 309 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

6. Висновки та мотиви прийнятого рішення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з відповідачем по справі ОСОБА_2 перебувала у шлюбі, з 2009 року, 18 червня 2014 року Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області шлюб було розірвано. Від шлюбу у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26.08.2014 рок, яке набрало законної сили 16 грудня 2014 року на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1000 тисячі гривень, щомісячно, до досягнення дитиною віку повноліття.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів.

Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову. Принцип належності доказів полягає в тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Належність доказів - це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

Традиційно правило допустимості доказів у процесуальному праві розумілось як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Відповідно дост.129 Конституції України Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, та рішень Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року, від 22.10.2010 року, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 принцип правової визначеності (основу якого утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків) є складовим елементом верховенства права.

Відповідно до підпункту «m» пункту 1, також п. 47, 49 висновків та рекомендацій Висновку № 11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень (від 18.12.2008р.), якість судового рішення залежить насамперед від якості його обґрунтування, яке може містити тлумачення юридичних принципів; при цьому завжди необхідно дбати про забезпечення правової визначеності та послідовності. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, у рішенні слід чітко вказати про це.

При цьому законність судового рішення виступає однією з гарантій встановлення істини у справі та забезпечення захисту прав і свобод людини. У цьому зв`язку законодавчий зміст принципу законності є тим положенням, яке гарантує абсолютний правовий захист, що надає можливість суб`єктам права бути захищеними у правовий спосіб незалежно від будь-яких обмежень приватного чи державного характеру.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 21 лютого 2018 року, справа № 736/719/16-ц, провадження № 61-2068св18 істотним порушенням норм процесуального права є зокрема, порушення судами першої та апеляційної інстанцій процедури встановлення фактичних обставин справи на підставі припущень, без підтвердження їх доказами.

Справедливість судового рішення вимагає, аби рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Так, у Постанові ВС від 17.04.2019 року у справі № 644/3610/16-ц, викладено правову позицію згідно до якої Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

За змістом статей 191, 200 СК України аліменти присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Судом враховується, що факт того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою позивача та відповідача, що підтверджено свідоцтвом про народження.

Обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституційних обов`язків і передбачений ч.2 ст. 51 Конституції України в якій зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Такий обов`язок також передбачений ст. 180 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а в окремих випадках і своїх повнолітніх дітей. Варто зазначити, що отримання аліментів на дитину не залежить від того перебувають батьки у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного.

Таке право позивачем ОСОБА_1 підтверджено актом про проживання, та не заперечувалось відповідачем ОСОБА_2 в своєму відзиві..

А тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог щодо обов`язку батька утримувати свою неповнолітню дитину. Щодо наявності можливості у батьків, такого його утримання суд виходить з наступного.

Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що у нього на утримані є малолітня дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та дружина, яка не працює, бо перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до 6 років, яка потребують допомоги, для підтвердження цієї обставини надано копію свідоцтва про народження, документів на підтвердження перебування дружини в декретній відпустці по догляду за дитиною до 6 років суду не надано.

Щодо наданого чеку відповідачем ОСОБА_2 на підтвердження додаткових витрат на утримання дитини ОСОБА_6 , суд не має можливості встановити, що саме було придбано. та суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до Постанови КЦС ВС від 27 травня 2020 року № 712/4702/19 (61-929 СВ 20) надання допомоги батька не звільняє його від обов`язку утримувати дитину.

Враховуючи що стороною відповідача не надано жодного доказу свого працевлаштування та розміру доходів, на час винесення рішення лише надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, що не містить необхідних відомосте, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», який прийнято 15.12.2020 та який набрав чинності 01.01.2021, встановлений такий розмір прожиткового мінімуму на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2021 року - 2395 гривень, з 1 липня 2021 року - 2510 гривень, з 1 грудня 2021 року - 2618 гривень.

Таким чином, виходячи з мінімального розміру аліментів, встановлених Сімейним кодексом України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком від 6 до 18 років на цей час не може бути меншим, ніж 1197,50 гривень.

Враховуючи, що дитина проживає спільно з матір`ю, яка нею опікується постійно, і об`єктивно несе більші витрати на її утримання, та ураховуючи наведені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, який необхідно стягувати з відповідача на користь позивача на утримання дитини належить визначити в твердій грошовій сумі в розмірі 1197,50 гривень, щомісячно.

Такий висновок суд зробив на підставі тих доказів, які надані суду позивачем, а саме: копій паспортів, копій карток фізичної особи - платника податків, копії свідоцтва про народження дитини, копій медичних висновків, копій довідок про навчання.

Інших доказів, які б підтверджували саме розмір 5000 тисяч гривень аліментів на утримання дитини, про який просить позивач, суду не надано.

Зазначене не позбавляє сторони в подальшому при зміні обставин, передбачених ст. 192 Сімейного кодексу України, звернутись до суду з позовом про зміну розміру аліментів

Позивач у тексті позову посилається на наявність у дитини хронічних захворювань та відповідно на ст. 185 Сімейного кодексу України, як на підставу наявності обов`язку у батька дитини брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо), однак у прохальній частині позову просить стягнути аліменти на неповнолітню дитину.

Положеннями ст. 185 Сімейного кодексу України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Так, у разі наявності потреби та доказів, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат на дитину, в порядку ст. 185 Сімейного кодексу України.

Таким чином, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення є правом одержувача аліментів.

Позивач довела свої вимоги про зміну способу стягнення аліментів, оскільки спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів, тобто це виключне право позивача ( стягувача) отримувати аліменти у твердій грошовій сумі чи у відсотках від доходів платника аліментів.

Врахувавши положення статей 181, 192 СК України та вимоги позовної заяви ОСОБА_1 про зміну розміру та способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) відповідача, суд, з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини, дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі та про зміну розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження з твердої грошової суми на 1/6 частку від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Доводи відповідача стосовно того, що на його утриманні перебуває ще одна дитина, та що він надає допомогу колишній дружині не спростовують висновків суду та не звільняють ОСОБА_2 від обов`язку забезпечувати доньку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , на належному рівні визначеному законодавством.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

7. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Отже, у зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідача. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі - 571 (п`ятсот сімдесят одну) гривню 74 копійок.

В іншій частині судового збору, що дорівнює 269 (двісті шістдесят дев`ять) гривень 06 копійок, віднести за рахунок держави.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про зміна розміру аліментів та способу стягнення» - задовольнити частково.

Змінити спосіб стягнення аліментів за рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 серпня 2014 року.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , що зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 на користь держави судовий збір в сумі в дохід держави судовий збір у розмірі - 571 (п`ятсот сімдесят одну) гривню 74 копійок.

В іншій частині судового збору, що дорівнює 269 (двісті шістдесят дев`ять) гривень 06 копійок, віднести за рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Івченко Т. П.