Справа № 446/1154/17 Головуючий у 1 інстанції: Самсін М.Л.
Провадження № 22-ц/811/948/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 25 листопада 2019 року у складі судді Самсіна М.Л. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири,-

встановила:

У липні 2017 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Вимоги обгрунтовувала тим, що є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

10 квітня 2017 року виявила, що її квартиру затоплено сусідами з верхнього поверху, а саме з квартири № 28 .

З метою добровільного врегулювання завданих матеріальних збитків зверталася до відповідача, який проживає у вказаній квартирі, останній запевнив, що заподіяна шкода буде відшкодована найближчим часом, однак своє зобов`язання не виконав.

В результаті огляду та обстеження квартири комісією ДКП «ПОЖ» виявлено, що в квартирі № 24 сталося залиття з розташованої вище квартири № 28 , в приміщенні кухні на стелі мокрі плями, на стінах повідклеювались шпалери; у ванні по периметру мокра стеля; в коридорі повідклеювались шпалери, зі стелі капає вода.

Згідно зведеного кошторисного розрахунку про вартість проведення відновлювального ремонту квартири № 24 від 21.04.2017 року, вартість проведення відновлювального ремонту становить 5 240 грн.

Також, позивачка зазначала, що залиттям квартири їй заподіяна моральна шкода, яку оцінює у розмірі 5 000 грн., що виразилась у негативних емоціях та переживаннях з приводу пошкодженого майна і неможливості нормально користуватися ним, затрат значного часу на відновлення стін та стелі пошкоджених залиттям, порушенням звичайного способу життя, затрат часу на організацію та проведення ремонтних робіт, переїзду до квартири, необхідності докладань додаткових зусиль для його нормалізації.

Просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 в її користь 5240 грн. 00 коп. у відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної залиттям квартири, та 5000 грн. моральної шкоди і судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 25 листопада 2019 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної залиттям квартири,- задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 5240 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 640 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , вважає, що рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним через неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи та неправильне дослідження доказів.

В апеляційні скарзі покликається на те, що позивачка не має процесуальної правосуб`єктності та є неналежним позивачем, крім цього, на думку апелянта, подані позивачкою документи (кошториси, калькуляції робіт), неналежно оформлені.

Також, позивачка не залучила належних відповідачів, а саме інших співвласників квартири та третю особу комунальне підприємство, як балансоутримувача і власника житлового фонду.

Зокрема, позивачка додала свідоцтво про розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , з якого вбачається, що шлюб між ними розірваний 22.06.2006, при цьому зазначаючи у позові, що вона є власником, не надала договору на підтвердження таких обставин.

При цьому, власником квартири є ОСОБА_4 , який у ній не зареєстрований та не проживає, з позовом не звертався, а також не уповноважував на таке ОСОБА_2 .

Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не зверталася до суду чи до нотаріуса з питанням щодо розподілу спільного майна подружжя, відтак, вважає, що остання є неналежним позивачем.

Не погоджується із зведеним кошторисом розрахунку вартості будівництва, оскільки такий не затверджений печаткою, відсутній відповідний підпис особи, яка б мала його затверджувати, а також дата.

Просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 25 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

05 березня 2021 року позивачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позовній заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню майнова шкода заподіяна залиттям квартири у розмірі 5240 грн., яку відповідач не спростував.

При цьому, відмовивши у стягненні моральної шкоди, місцевий суд не зазначив жодних обставин з цього приводу.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції оскаржує тільки відповідач ОСОБА_1 та виключно в частині задоволених позовних вимог (стягнення матеріальної шкоди), колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України законність рішення в іншій частині не перевіряє.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що 09.06.1990 виконавчий комітет Стародобротвірської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області зареєстрував шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, актовий запис № 7.

Перебуваючи у шлюбі, за договором купівлі-продажу від 22 грудня 1995 року, ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 72).

Враховуючи наведене, беззаперечним є той факт, що під час перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_4 , власником якої зазначений чоловік позивачки ОСОБА_4 .

Згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 03.05.2007, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірваний 22.06.2006, актовий запис № 68 (а.с. 5).

В свою чергу, згідно з свідоцтва на право власності на квартиру АДРЕСА_5 , відповідачу ОСОБА_1 та члену його сім`ї ОСОБА_8 належить вказана квартира в рівних частинах (а.с. 71).

10 квітня 2017 року мало місце залиття квартири АДРЕСА_4 із вище розташованої квартири № 28 у цьому ж будинку, що підтверджується актом від 10.04.2017, затвердженим директором ДКП «ПОЖ». На час обстеження встановлено, що в квартирі № 24 в приміщенні кухні на стелі мокрі плями, на стінах повідклеювались шпалери, у ванні по периметру мокра стеля, в коридорі повідклеювались шпалери, зі стелі капає вода (а.с. 7).

Звертаючись з позовними вимогами, позивачка свої доводи фактично зводить до того, що залиттям квартири їй завдано шкоду, розмір якої, згідно здійснених розрахунків становить 5240 грн., який просила стягнути в судовому порядку, оскільки добровільно відповідач таку не відшкодовує.

Надаючи пояснення по суті позовних вимог відповідач ОСОБА_1 фактично визнає, що затоплення квартири, яка знаходиться поверхом нижче сталося через пошкоджений, у зв`язку з великим тиском, клапан холодної води, який знаходиться на зміщувачі у кухні. Зазначає про намагання вирішити спірне питання у позасудовому порядку та надання позивачці 2000 грн., при цьому відсутність розписки, оскільки таку порвала остання.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 р.

При цьому, до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В свою чергу, згідно із частиною 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічно визначено у частині 3 ст. 368 ЦК України за якою майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України).

Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Враховуючи наведені вище обставини справи та норми матеріального права, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачка є неналежним позивачем чи немає процесуальної правосуб`єктності, оскільки квартира, яка за словами самого відповідача була затопленою через витікання води на його кухні, є об`єктом справа спільної сумісної власності позивачки та її колишнього чоловіка ОСОБА_4 .

Іншого суду не представлено, а судом не встановлено.

В свою чергу, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 151, 177, 179 ЖК УРСР та статтями 322, 323 ЦК України передбачений обов`язок громадян забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно - технічного та іншого обладнання, дотримуватися Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (з наступними змінами).

Зокрема, пунктом 7 Правил передбачено обов`язок власника квартири або користувача дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, санітарних норм і правил, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання, не допускати дій, які порушують умови проживання громадян.

Таким чином, тягар утримання майна, тобто обов`язок здійснювати за свій рахунок поточний та капітальний ремонти квартири, належить власнику квартири і саме власник приватизованого житла зобов`язаний забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень квартири, при наявності несправностей вживати заходів щодо їх усунення, а у випадку заподіяння шкоди третім особам, саме власник повинен нести відповідальність за заподіяну шкоду.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Загальні положення про відшкодування заподіяної майнової шкоди закріплені в статті 1166 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини, що власне є підставою цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

З метою визначення розміру збитків, які завдані залиттям квартири, позивачка замовляла локальний кошторис на ремонтні роботи квартири АДРЕСА_4 , згідно якого, враховуючи відомість до локального кошторису № 2-1-1/21-04/2017, вартість ремонтних робіт становить 5240,00 грн. (а.с. 8-13).

Будь які доводи апеляційної скарги в частині неналежної, на думку апелянта, оцінки чи проведення дослідження невідповідним суб`єктом в принципі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки розмір шкоди, яка однозначно була завдана, відповідач не спростував, при цьому не погоджуючись із встановленим розміром збитків, під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи не звертався.

Крім цього, відповідач не скористалася правом, передбаченим ст. 106 ЦПК України, подати для суду висновок експерта, складений на його замовлення.

В свою чергу, обставини щодо залиття квартири, які мали місце 10.04.2017, ствердили свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Таким чином, факт залиття квартири позивачки об`єктивно встановлений судом, підтверджується матеріалами справи та висновком про вартість майна.

Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 638/7838/16-ц (провадження № 61-29055св18).

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши факт залиття квартири позивачки, причину та розмір завданої шкоди її майну, врахувавши, що відповідач не довів відсутність своєї вини у завданні шкоди, зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири та дійшов обґрунтованого висновку про те, що завдана позивачці шкода підлягає відшкодуванню відповідачем ОСОБА_1 .

Що стосується мотивів апеляційної скарги про те, що позов пред`явлений лише до одного із двох співвласників квартири, колегія суддів звертає увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, при цьому відповідач, як один із співвласників майна та особа з якої стягнуто усю шкоду, завдану неналежним утриманням такого майна, не позбавлений права вимоги до інших співвласників про повернення частини відшкодованої ним шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 25 листопада 2019 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 квітня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк