Дата документу 12.04.2021 Справа № 336/4409/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 336/4409/20 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
№ 22-ц/807/662/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Козиряцької Інеси Миколаївни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ

В серпні 2020 року з ОСОБА_2 вернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві приватної власності належить 19/50 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на нерухоме майно набуте на підставі договору, посвідченого нотарiуcом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори 23 листопада 2002 р. за реєстровим № 3-1371 та зареєстроване ОП ЗМБТІ 04 грудня 2002 р. в реєстровій книзі № 171 за реєстровим № 29518. Відповідач ОСОБА_1 є співвласником зазначеного житлового будинку, їй належить 31/50 частка в нерухомому майні. Спірний житловий будинок розташований на земельній ділянці, площа якої за рішенням виконкому Шевченківської районної ради від 22.02.1994 р. №99/7 складає 621 кв.м., а з урахуванням висновків проведеної геодезії - 715 кв.м. Земельна ділянка не є приватизованою та знаходиться в комунальній власності.

3 2017 року в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа № 336/4042/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою. По цій справі ухвалою суду було призначено експертизу, яка проводилась Запорізьким відділенням Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. Відповідно до висновку були визначені ідеальні частки земельної ділянки співвласників житлового будинку з урахуванням часток в праві власності на нерухоме майно: ОСОБА_1 - 443,30 кв.м. (715,0 х 31.50), ОСОБА_2 - 271,70 кв.м. (715,0 х 19/50),а запропоновано декілька варіантів встановлення порядку користування територією земельної ділянки АДРЕСА_1 , за кожним з цих варіантів частина земельної ділянки залишається в загальному користуванні співвласників. Позивач вважає, що варіант №1 є найсприятливіший для сторін. Відповідно до варіанту №1, згідно з яким розмір земельної ділянки, яка виділяється в користування співвласнику ОСОБА_1 , складає 423,30 кв.м. ($-1), що на 20,00 кв.м. менше ідеальної частки земельної ділянки з урахуванням її частки в праві спільної часткової власності. Розмір земельної ділянки, яка виділяється в користування співвласнику ОСОБА_3 , складає 251,70 кв.м. (S-2), що на 20,00 кв.м. менше ідеальної частки земельної ділянки з урахуванням її частки в праві спільної часткової власності. Межі земельних ділянок, що виділяються в спільне користування співвласників житлового будинку, складають загальну площу 40,00 кв.м. (S-2).

Посилаючись на вищезазначене просила суд, встановити порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , між співвласниками ОСОБА_2 і ОСОБА_1 відповідно до належних сторонам часток в праві спільної часткової власності: ОСОБА_2 на 19/50 часток житлового будинку виділити в користування земельну ділянку (S-2) площею 251,70 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_1 на 31/50 частку житлового будинку виділити в користування земельну ділянку (S-1) площею 423,30 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; земельні ділянки (S-3) загальною площею 40,00 кв.м. залишити в спільному користуванні співвласників житлового будинку; стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до варіанту № 1 висновку експерта за результатами проведення судово-будівельної експертизи № 393-18 від 29.07.2019 р.

Виділено, згідно варіанту № 1 висновку експерта за результатами проведення судово-будівельної експертизи № 393-18 від 29.07.2019 р., у користування ОСОБА_2 земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 251,70 квадратні метри (S-2 - на схемі).

Виділено, згідно варіанту № 1 висновку експерта за результатами проведення судово-будівельної експертизи № 393-18 від 29.07.2019 р., у користування ОСОБА_1 земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 площею 423,30 квадратні метри (S-1 - на схемі).

Виділено, згідно варіанту № 1 висновку експерта за результатами проведення судово-будівельної експертизи № 393-18 від 29.07.2019 р., у спільне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельні ділянки, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 40,00 квадратні метри (40,00/2 = 20,00 квадратні метри) (S-3 - на схемі).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката Козиряцької І.М. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач скористалась своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу. Зазначає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування відсутні. З цих підстав просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони є співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , частка позивачки ОСОБА_2 складає 19/50 частин житлового будинку, частка відповідачки ОСОБА_1 складає 31/50 частину житлового будинку.

Право власності позивачки ОСОБА_2 на 19/50 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори 23.11.2002 р. за реєстровим № 3-1371, який зареєстровано ОП ЗМБТІ 04.12.2002 р. в реєстровій книзі № 171 за реєстровим № 29518.

Згідно технічного паспорту, 31/50 часток житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 .

Співвласники житлового будинку користуються земельною ділянкою на підставі cтатті 103 ЗК України. Рішення про передачу у власність земельної ділянки за вказаною адресою не приймалось.

Досягти згоди щодо порядку користування вказаною земельною ділянкою співвласники житлового будинку не можуть.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частин першої та третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Між сторонами виник спір щодо порядку користування земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок, який належить сторонам на праві спільної часткової власності.

За змістом частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частинами першою та другою статті 120 ЗК України передбачено, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушень не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. При пред`явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Наведене стосується також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди.

Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Відповідно до роз`яснень, наданих судам у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", зазначено, якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Згідно висновку судово-будівельної експертизи № 393-18 від 29.07.2019 р., виконаної Запорізьким відділенням Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2018 року, площа спірної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 складає 715,0 кв.м. Земельна ділянка не приватизована. Документально, на території спірної земельної ділянки узгоджений порядок користування між співвласниками не встановлено.

Із загальної площі земельної ділянки - 715,0 кв.м., площі земельних ділянок, які підлягають виділу кожному із співвласників відповідно до часток дорівнюють: на ідеальну частку Позивачки ОСОБА_2 в 19/50 частини, площа земельної ділянки складає 271,70 кв.м. (715,0 х 19/50); на ідеальну частку Відповідачки ОСОБА_1 - 31/50 частини, площа земельної ділянки складає 443,30 кв.м. (715,0 х 31/50).

Судовий експерт ОСОБА_5 за результатами проведення судово-будівельної експертизи № 393-18 від 29.07.2019 р. прийшов до висновку, що технічно можливі варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками, за умови забезпечення підходу співвласників до виділеної їм частини житлового будинку, відповідно до їх часток у домоволодінні. Експертом запропоновано чотири можливі варіанти порядку користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом першої інстанції визначено, що за варіантом №1 порядку користування, на території земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до часток співвласників загальна площа земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка використовується при розрахунках S = 715,0 кв.м. Межі земельної ділянки, яка виділяється у користування співвласнику, позивачці ОСОБА_2 площею 251,70 кв.м. (на схемі S-2). Межі земельної ділянки, яка виділяється у користування співвласнику, відповідачці ОСОБА_1 площею 423,30 кв.м. (на схемі S-1). Межі земельної ділянки, яка виділяється у спільне користування співвласників загальною площею 40,00 кв.м. (40,00/2 = 20,00 кв.м.) (на схемі S-3). Отже цей варіант найбільш відповідає часткам сторін, а також враховано можливість користування спільною земельною ділянкою співвласниками без погіршення їх становища.

З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо визначення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками.

Обираючи порядок користування земельною ділянкою за першим варіантом запропонованим експертом, суд першої інстанції правильно виходив з того, що він є наближеним до того порядку, що склався між сторонами багато років тому та існує по теперішній час, суд першої інстанції, правильно застосувавши наведені норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про встановлення порядку користування земельною ділянкою саме за цим варіантом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав відповідача у зв`язку з визначенням такого порядку користування земельною ділянкою, і таких відповідачем не наведено.

Посилання відповідача у скарзі щодо самовільно збудованого ОСОБА_2 гаражу літ. «Ж» є неприйнятними, оскільки належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження цієї обставини у розумінні ст..ст. 77, 78, 80 ЦПК України не надано.

Так, з технічного паспорту на житловий будинок вбачається, що відповідно до розпорядження виконкому від 30.11.2009 р. гараж літ. Ж не є самовільною спорудою, про що ОП ЗМБТІ зроблено відповідний запис в технічному паспорті на житловий будинок.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Крім того судова колегія враховує, що заперечуючи проти оскаржуваного судового рішення, апелянт не зазначила жодного на її думку прийнятного варіанту визначення порядку користування земельною ділянкою.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Козиряцької Інеси Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 листопада 2020 рокупо цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 12 квітня 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков