Справа №522/5639/13-ц
Провадження 4-с/522/22/21
УХВАЛА

25 лютого 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за скаргою Акціонерного товариства « ВТБ Банк» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Державного виконавця Савки Ліани Олегівни за участю боржника - ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії та скасування постанови , -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла скарга Акціонерного товариства « ВТБ Банк» про визнання дій державного виконавця Савки Л. О. в частині прийняття рішення від 22 червня 2020 року про повернення виконавчого листа № 522/5639/13-ц виданого 16 квітня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ « ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором № 13.26-12/07- СК від 27 листопада 2007 року у розмірі 2 456 071,67 дол. США. та 3441,00 грн витрат по сплаті судового збору; визнати недійним рішення державного виконавця Савки Л. О. в частині прийняття рішення від 22 червня 2020 року про повернення виконавчого листа № 522/5639/13-ц виданого 16 квітня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ « ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором № 13.26-12/07- СК від 27 листопада 2007 року у розмірі 2 456 071,67 дол. США та 3441,00 грн. витрат по сплаті судового збору; зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 522/5639/13-ц;

В обґрунтування скарги зазначено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 року позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором яка станом на 26.05.2014 року становить 28639812 гривень 26 копійок, що за офіційним курсом гривні до долару США, встановленим НБУ на 26.05.2014 року (1166,0821 за 100 доларів США) дорівнює 2456071,67 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» судовий збір у розмірі 3441 грн. 16 квітня 2015 року Приморським районним судом видано виконавчий лист № 522/5639/13-ц. 09 червня 2020 року ПАТ «ВТБ Банк» було повторно пред`явлено до виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. 22 липня 2020 року банком отримано лист державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі ч. 4 ст. 3 ЗУ « Про виконавче провадження», тому представник скаржника просить визнати дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Державного виконавця Савки Ліани Олегівни про визнання неправомірними дії та скасувати рішення Державного виконавця Савки Л. О. від 22 червня 2020 року.

Ухвалю суду від 03 серпня 2020 року прийнято скаргу до свого провадження та призначено судове засідання на 10 серпня 2020 року.

До суду від представника Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшли заперечення на скаргу, в який представник просить залишити скаргу АТ «ВТБ Банк» без задоволення з підстав її необґрунтованості.

У судове засідання 10 серпня 2020 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду скарги повідомлялись належним чином. Судове засідання відкладено на 20 жовтня 2020 року.

У судове засідання 20 жовтня 2020 року з`явився представник скаржника. Скаргу підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду скарги повідомлялись. Судове засідання відкладено на 17 листопада 2020 року.

У судове засідання 17 листопада 2020 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Від представника скаржника до суду надійшла заява про розгляд скарги за їх відсутності та підтримання вимог скарги. Судове засідання відкладено на 19 січня 2020 року.

У судове засідання 19 січня 2020 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Судове засідання відкладено на 30 березня 2021 року .

У судове засідання 30 березня 2021 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись.

Відповідно до положень ст. 450 ЦПК України, для розгляду справ даної категорії передбачені стислі строки. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

За таких підстав, суд розглядає справу за відсутності скаржника, боржника та державного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, враховуючи, що їх не явка не перешкоджає розгляду справи.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 року позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором яка станом на 26.05.2014 року становить 28639812 гривень 26 копійок, що за офіційним курсом гривні до долару США, встановленим НБУ на 26.05.2014 року (1166,0821 за 100 доларів США) дорівнює 2456071,67 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» судовий збір у розмірі 3441 грн.

16 квітня 2015 року на виконання вказаного рішення суду Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист №522/5639/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором яка станом на 26.05.2014 року становить 28639812 гривень 26 копійок та витрат по сплаті судового збору.

Рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів Банку від 24 квітня 2018 року ПАТ « ВАТ БАНК» перейменовано на АТ « ВТБ Банк».

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Башілова В.О. від 07 серпня 2017 року вищевказаний виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч.1 ст. 37 ЗУ « Про виконавче провадження».

09 серпня 2020 року банком повторно пред`явлено до виконання вказаний виконавчий лист.

Повідомленням державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Савкою Л.О. від 22 червня 2020 року виконавчий лист № 522/5639/16-ц повернуто стягувачу без прийняття до виконання на підставі ч. 4 ст. 4 ЗУ « Про виконавче провадження».

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 19 Конституції України особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України вказано, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

З наданих суду доказів вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2014 року позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» задоволено заборгованість за кредитним договором №13.26-12/07-СК від 27.11.2007 року, яка станом на 26.05.2014 року становить 28639812 гривень 26 копійок, що за офіційним курсом гривні до долару США, встановленим НБУ на 26.05.2014 року (1166,0821 за 100 доларів США) дорівнює 2456071,67 доларів США, та стягнуто судовий збір у розмірі 3441 грн.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, та у постанові Великої палати Верховного суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Рішенням суду від 12 листопада 2014 року встановлено, що за кредитним договором № 13.26-12/07-СК від 27 листопада 2007 року ОСОБА_1 отримав саме валютний кредит.

Частиною 3 ст. 49 ЗУ « Про виконавче провадження» встановлено порядок виконання рішення в іноземній валюті, а саме у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.

Відповідно до п.4 Розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5 Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими сума зобов`язання становить п`ятдесят та більше мільйонів гривень або еквіваленту суму в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Так, відповідно до ст. 5 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги скарги АТ « ВТБ Банк» є обґрунтованими в частині визнання дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Л.О. в частині прийняття рішення від 22 червня 2020 року про повернення виконавчого листа № 522/5636/13-ц стягувачу виданого 16 квітня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси та в частині скасування рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Л.О. в частині прийняття рішення від 22 червня 2020 року про повернення виконавчого листа № 522/5636/13-ц стягувачу виданого 16 квітня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси без прийняття до виконання.

Щодо вимоги скарги АТ « ВТБ Банк» щодо зобов`язання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Л.О. відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 522/5639/13-ц виданого 16 квітня 2015 року, то суд вважає її необґрунтованою виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Положеннями статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачені обов`язки і права державного виконавця, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно ч. 5 с. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Як передбачено ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1.6 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Методології проведення антикорупційної експертизи проектів нормативно-правових актів» № 1380/5 від 23.06.2010 дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом.

Тобто здійснення органом державної влади дискреційних повноважень може, в деяких випадках, передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

При цьому, як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, розглядаючи справу щодо правомірності дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Аналогічне роз`яснення надане судам в п. 18 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.05.2012, яке зводиться до того, що суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що при вирішенні питання щодо зобов`язання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Л.О. відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 522/5639/13-ц виданого 16 квітня 2015 року, слід виходити з того, що суд не вправі підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження державного виконавця (державної виконавчої служби) щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до їх компетенції.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку що скарга АТ «ВТБ Банк» є обґрунтованою в частині визнання дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Л.О. в частині прийняття рішення від 22 червня 2020 року про повернення виконавчого листа № 522/5636/13-ц стягувачу виданого 16 квітня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси неправомірними та в частині скасування рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Л.О. в частині прийняття рішення від 22 червня 2020 року про повернення виконавчого листа № 522/5636/13-ц стягувачу виданого 16 квітня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси без прийняття до виконання.

Згідно ч.2 ст.448 ЦПК України, пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлений судом.

Тобто, необхідною умовою для поновлення пропущеного строку є наведення заявником причин його пропуску, яким суд надає оцінку на предмет їх поважності.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги щодо поновлення строку представнику скаржника зі зверненням до суду з відповідною скаргою.

На підставі ст.ст. 1, 18, 26, 39 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст., 260-261 451 ЦПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Поновити представнику Акціонерного товариства « ВТБ Банк» строк на звернення до суду зі скаргою.

Скаргу Акціонерного товариства « ВТБ Банк» до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Державного виконавця Савки Ліани Олегівни за участю боржника - ОСОБА_1 про визнання неправомірними дії та скасування постанови - задовольнити частково

Визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Л.О. в частині прийняття рішення від 22 червня 2020 року про повернення виконавчого листа № 522/5636/13-ц стягувачу виданого 16 квітня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси.

Скасувати рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Савки Л.О. в частині прийняття рішення від 22 червня 2020 року про повернення виконавчого листа № 522/5636/13-ц стягувачу виданого 16 квітня 2015 року Приморським районним судом м. Одеси без прийняття до виконання.

В задоволенні іншої частини скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею, відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Суддя Свячена Ю.Б.