Справа № 276/371/19
Провадження по справі 2/276/189/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року смт. Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді: Збаражського А.М.,

за участю секретаря судового засідання: Ігнатенко О.М.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі-

встановив:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що наказом ректора Національної академії внутрішніх справ від 08.08.2013 року № 99 о/с відповідача ОСОБА_1 з 28 серпня 2013 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Національної академії внутрішніх справ (НАВС).

09.09.2013 року між НАВС, комплектуючим підрозділом УМВС України в Житомирській області та відповідачем укладено Договір № 13-74 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України. Відповідно до договору відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов`язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби протягом перших трьох років після закінчення навчання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі.

Враховуючи положення ЗУ від 02.07.2015 року № 580-VIII «Про національну поліцію», бажання ОСОБА_1 продовжувати навчання та службу в поліції, наказом НАВС від 06.11.2015 року № 192 о/с відповідача було звільнено з ОВС з продовженням навчання в НАВС у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації). Наказом НАВС від 11.11.2015 року № 202 о/с відповідача з 07 листопада 2015 року призначено на посаду курсанта 3-го курсу з присвоєнням спеціального звання рядового поліції.

У зв`язку з реформуванням правоохоронної системи в державі, прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» та постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», міліцію як орган державної влади було повністю ліквідовано. У зв`язку з цим, виникла необхідність внесення відповідних змін до договору в частині заміни замовника з Головного управління МВС України в Житомирській області (яке було ліквідовано) на Головне управління Національної поліції в Житомирській області (відповідно утворено), шляхом укладання додаткового договору відповідно до п. 7.3. Договору. Так, 23.02.2017 року договір було доповнено Додатковим договором № 1, що став його невід`ємною частиною.

З 28.08.2013 року по 03.03.2017 року відповідно до умов договору відповідач у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням, медичним забезпеченням та житлом із наданням комунальних послуг.

Відповідно до наказу НАВС від 03.03.2017 року № 278 відповідачу було присуджено ступінь вищої освіти бакалавр за напрямом підготовки «Правознавство» та видано диплом бакалавра. Після закінчення навчання, відповідно до умов договору відповідача направлено для подальшого проходження служби до комплектуючого підрозділу. Таким чином, Національною академією внутрішніх справ умови договору виконано у повному обсязі.

13.07.2018 року на адресу НАВС супровідним листом ГУ НП в Житомирській області від 05.07.2018 № 2975/105/01/12-2018 надійшла інформація, що наказом ГУНП в Житомирській області від 22.06.2018 року № 125 о/с відповідача звільнено зі служби в Національній поліції на підставі поданого ним рапорту, за власним бажанням. Тобто, у порушення умов договору відповідач з власної ініціативи звільнився зі служби в Національній поліції до спливу встановленого договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання.

Відповідач навчався в НАВС з 28 серпня 2013 року по 03 березня 2017 року і вартість витрат, пов`язаних з утриманням його у навчальному закладі, становить 50178,33 грн. Із сумою витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі та реквізитами для їх сплати у разі порушення умов договору відповідача ознайомлено під підпис.

Відповідно до п. 2.3.6 Договору, відповідач зобов`язувався у випадку порушення його умов, зокрема звільнення зі служби за власним бажанням до закінчення трирічного терміну після закінчення навчання, відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі.

Звільнившись зі служби за власним бажанням, відповідачем було порушено умови договору, що є підставою для відшкодування зазначених витрат. Проте, ОСОБА_1 всупереч умовам договору добровільно не відшкодував НАВС витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.

За таких обставин позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі, у сумі 50178,33 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 21.03.2019 року відкрито провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 17.08.2020 року справу після повторного автоматизованого розподілу прийнято до провадження судді Збаражського А.М. та призначено підготовче судове засідання.

02.09.2020 року відповідачем до суду подано заяву про закриття провадження та відзив на позовну заяву. Відповідач вважає, що даний позов не підлягає розгляду Володарсько-Волинським районним судом та підлягає закриттю. Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з його утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, який грунтується на факті звільнення відповідача 22.06.2018 року зі служби у Національній поліції України на підставі поданого ним рапорту.

Відповідач наголошує, що працівник поліції є працівником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною. Суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця у рамках цивільного процесу, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів ст.19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.12.2018 року по справі №804/285/16 та в постанові від 10.04.2019 року у справі № 705/1664/17. Виходячи із суб`єктного складу сторін, підстав і предмету позову та враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Тому відповідач просить закрити провадження у даній справі у зв`язку із тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В судове засідання позивач не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідач в засідання суду не з`явився, подав суду заяву, в якій просив провадження у справі закрити та розгляд справи проводити без його участі.

Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, перш за все цивільних, господарських та адміністративних між собою. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до частини другої статті 4 КАС, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Частиною третьої статті 6 КАС передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 15 частини першої статті 3 КАС, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

09.09.2013 року між Національною академією внутрішніх справ, комплектуючим підрозділом УМВС України в Житомирській області та відповідачем ОСОБА_1 укладено Договір №13-74 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України (Національній академії внутрішніх справ) (а.сп.10).

За змістом статті 9 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію», чинного на час укладення договору про підготовку фахівця за державним замовленням на денній формі навчання, на курсантів, слухачів, ад`юнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обов`язки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейським є громадянин України, який склав присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону України «Про міліцію», працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію», підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Відповідно до статті 74 Закону України «Про Національну поліцію», підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається.

Особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Позивач зазначає, що наказом ректора Національної академії внутрішніх справ від 08.08.2013 року № 99 о/с ОСОБА_1 з 28 серпня 2013 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Національної академії внутрішніх справ за напрямом підготовки «Правознавство» (а.сп.9). Наказом Національної академії внутрішніх справ від 06.11.2015 року № 192 о/с відповідача було звільнено з органів внутрішніх справ з продовженням навчання в Національній академії внутрішніх справ, у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) (а.сп.12). При цьому наказом Національній академії внутрішніх справ від 11.11.2015 року № 202 о/с відповідача з 07 листопада 2015 року призначено на посаду курсанта 3-го курсу з присвоєнням спеціального звання рядового поліції (а.сп.13).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу ГУ НП в Житомирській області від 22.06.2018 року № 125 о/с (а.сп.49), відповідача ОСОБА_1 звільнено зі служби в Національній поліції згідно із пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліції», на підставі поданого ним рапорту, за власним бажанням (а.сп.44-45).

Відповідно до п. 2.3.6 договору відповідач зобов`язався у разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п. 3 договору, відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. Пунктом 3.3 договору передбачено, що однією з підстав відшкодування фактичних витрат на підготовку є звільнення зі служби в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням.

Спори, які пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат, відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року справі № 723/18/17 (провадження № 14-563цс18).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18) та від 06 квітня 2020 року у справі № 235/5858/18 (провадження № 61-2150св20) та інших постановах, що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів. Частина 4 ст. 263 ЦПК України, передбачає наявність у судів обов`язку враховувати відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду в частині застосування норм справа до спірних правовідносин, які є подібними.

Отже, у межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що поняття «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства,

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України).

Оскільки після відкриття провадження у вищезазначеній справі встановлено, що вирішення останньої належить до адміністративної юрисдикції, то суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у цивільній справі.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку, що провадження по справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі слід закрити.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4 КАС України, ст.ст.19, 200, 255, 260, 263 ЦПК України -

постановив:

Провадження в справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі закрити.

Повідомити Національну академію внутрішніх справ, що розгляд вказаної справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду через Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.М. Збаражський