РІШЕННЯ

іменем України

31 березня 2021 рокуСправа №451/381/20
Провадження № 2/451/41/21

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого - судді Семенишин О.З.

за участі секретаря судового засідання Войтович Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Радехові в залі суду цивільну справу №451/381/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Головного управління національної поліції у Львівській області про визнання права власності на майно,-

в с т а н о в и в:

16 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , Головного управління національної поліції у Львівській області про визнання права власності на майно.

В позовній заяві зазначає, що 26 листопада 2019 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 серед іншого, були вилучені грошові кошти в сумі 30210 гривень, 6400 доларів США та 1050 євро. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду Львівської області від 28 листопада 2019 року накладено арешт на майно. За адресою, де проводився обшук, проживають ОСОБА_3 , якому в подальшому було обрано запобіжний захід тримання під вартою, на даний час знаходиться в Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)», його батько ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_4 . Вказують на те, що вилучені кошти під час обшуку не належали підозрюваному ОСОБА_3 , законним володільцем коштів є позивач - батько підозрюваного - ОСОБА_1 . Кошти у розмірі 6400 доларів США 18 листопада 2019 року були позичені ОСОБА_1 у ОСОБА_5 для купівлі «чотирьохстороннього деревообробного станка» для виготовлення підлоги. Строк повернення позики - 1 липня 2020 року. Факт позики підтверджується розпискою про отримання коштів, рахунком на оплату зазначеного вище станка від ФОПа ОСОБА_6 від 25 листопада 2019 року. Кошти у розмірі 1050 євро були отримані ОСОБА_1 22 листопада 2019 року у отця-пароха храму «Собор Пресвятої Богородиці» в с. Великий Дорошів для купівлі імітації бруса сухого струганого, які мали бути використані для ремонтних робіт дзвіниці зазначеного вище храму. Зазначений факт підтверджується довідкою. Кошти в розмірі 30210 грн. є особистими заощадженнями ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про обіг коштів, чеками про зняття готівки. Зазначені кошти є необхідними для лікування дружини - ОСОБА_4 , яка страждає на онкозахворювання і потребує постійного лікування. Старший слідчий СУ ГУ НП у Львівській області Назар Сеньків, який діяв як службова особа Відповідача, своїм листом від 8 січня 2020 року вих. №Ф-67/16/08-20 відмовив позивачу у поверненні оспорюваного майна, оскільки вважає, що таке майно набуте злочинним шляхом іншим Відповідачем ОСОБА_3 . Просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на майно, яке було вилучене в ході обшуку 26 листопада 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на грошові кошти у сумі 30210 гривень, 6400 доларів США, та 1050 Євро. Стягнути солідарно з відповідачів сплачений судовий збір у розмірі 2176 грн. 33 коп. (а.с.2-5).

Відповідачем Головним управлінням Національної поліції у Львівській області подано відзив на позовну заяву, де в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , Головного управління національної поліції у Львівській області про визнання права власності на майно, яке було вилучене в ході обшуку, просять відмовити. Зазначено, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000426 від 24.04.2019 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст. 307, ч.4 ст. 28, ч.2 ст. 307 КК України. 26 листопада 2019 року на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 . 26 листопада 2019 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_1 , серед іншого були вилучені кошти в сумі 30210, грн, 6400 доларів США, та 1050 Євро. 27 листопада 2019 року постановою слідчого судді вилучені під час проведення обшуку речі, документи та грошові кошти були визнані речовими доказами у даному кримінальному провадженні. 28 листопада 2019 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова накладено арешт на майно. За адресою, де проводився обшук проживає підозрюваний та його батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Надані ОСОБА_1 документи про походження вилучених грошових коштів, не спростовують того факту, що вони відповідають критеріям речових доказів. Отже в даному випадку питання права власності на майно, а також в подальшому долю цього ж майна, яке було вилучено під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , повинно вирішуватись слідчим суддею, котрим було накладено арешт на вище зазначене майно (а.с.92-94).

14 грудня 2020 року представником позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні подано відповідь на відзив, в якому останній просить задоволити позов про визнання права власності на майно, посилаючись на те, що відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що питання про повернення предмету позову повинно вирішуватися в кримінальному процесуальному порядку. В цей же час, відмічає, що позивач не ставить питання про повернення вилучених під час обшуку грошових коштів, яке, дійсно, вирішується у кримінальному процесуальному порядку, а ставить питання лише про визнання права власності на майно, яке було вилучене в ході обшуку в його помешканні 26 листопада 2019 року. Підставою визнання права власності є ст. 392 ЦК України, відповідно до якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Листом Верховного Суду України «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 1 липня 2013 року зазначено, що відповідачем може бути будь-яка особа, яка має сумнів щодо належності майна позивачу, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування та розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах наявних правовідносин. Крім того, питання зняття арешту коштів, що є предметом позову, розглядалось слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова. Ухвалою від 24 лютого 2020 року, відмовлено в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про скасування арешту на майно. Підставою для цього було те, що особою, яка заявила клопотання, не було надано доказів того, що майно належало ОСОБА_1 , тобто, зокрема, було відсутнє рішення суду про визнання права на майно. Зазначені грошові кошти, які були вилучені під час обшуку у ОСОБА_1 , були арештованими відповідно до ухвали суду, що додана до позовної заяви та визнані речовими доказами відповідно постанови слідчого від 27 листопада 2019 року. Крім того, до відповіді на відзив додається копія розписки, яка підтверджує походження коштів, за які ОСОБА_1 виконав зобов`язання перед громадою храму «Собор Пресвятої Богородиці» в с. Великий Дорошів для купівлі та встановлення імітації бруса сухого струганого на дзвіниці храму (а.с.109-111).

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд ухвалити рішення, яким їх задовольнити з підстав наведених в позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони відповідача, позовні вимоги визнають (а.с.132,170-171, 182).

В судове засідання представник відповідача ОСОБА_11 не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Крім цього, за його ж клопотання суд забезпечив розгляд справи у режимі відеоконференції з Сихівським районним судом м. Львова, куди він також не з`явився (а.с.156,166,184).

Вислухавши пояснення позивача та його представника, врахувавши думку представника відповідача ОСОБА_8 , врахувавши відзив на позовну заяву дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд вважає, що позовна заява підлягає до частково задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований та проживає із своєю сім`єю в АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.10.2011 р., витягу про державну реєстрацію від 18.11.2011 року (а.с.39-40).

Відповідно до протоколу обшуку від 26 листопада 2019 року, під час обшуку в АДРЕСА_1 , крім інших речей, було виявлено та вилучено грошові кошти в сумі 30210 гривень, 6400 доларів США, 1050 Євро (а.с.11-15,46-50).

Згідно постанови про визнання предметів речовими доказами та долучення її до матеріалів досудового розслідування від 27.11.2019 року, зокрема грошові кошти в сумі 30210 гривень, 6400 доларів США, 1050 Євро, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні внесеному 24.04.2018 року до ЄРДР за №0000426 (а.с. 115-118).

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 28.11.2019 року накладено арешт на майно вилучене в ході обшуку, на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова, у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . АДРЕСА_1 , під час обшуку, крім інших речей і на грошові кошти в сумі 30 210 гривень, грошові кошти в сумі 6400 доларів США, грошові кошти в сумі 1 050 Євро (а.с.18-23,53-58).

Старший слідчий СУ ГУНП у Львівський області Н.Сеньків на звернення ОСОБА_1 повідомив, що органу досудового розслідування немає підстав для повернення речей вилучених під час обшуку 26.11.2019 року (а.с.16-17,51-52).

Згідно ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова Юрків О.Р. від 24.02.2020 року, у задоволенні клопотання адвоката Сенько М.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про скасування арешту майна відмовлено (а.с.112-114).

Як вбачається із розписки від 18 листопада 2019 року ОСОБА_5 дав у позику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 6400 доларів США, строком повернення до 01.07.2020 р. (а.с.24,59).

Відповідно до рахунку №0039 від 25.11.2019 року на оплату «станка чотирьохстороннього деревообробного» ОСОБА_1 повинен оплатити 154 000 грн. ФОП ОСОБА_6 (а.с.25,60).

Згідно повідомлення пароха храму собору Пресвятої Богородиці в с. Великий Дорошів, ОСОБА_9 від 17.01.2020 р., ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_9 гроші в сумі 1050 ЄВРО для купівлі «імітації бруса сухого струганого», для ремонтних робіт дзвіниці храму (а.с.26,61).

ОСОБА_4 , відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда №599, ІІІ групи інвалідності з 2009 року, пояснювальної записки лікаря, потребує прийому препарату «Трансфер Фактор» для стабілізації імунної системи після перенесеної операції (а.с.27-31,62-65).

ОСОБА_1 отримував грамоти і подяки за значний внесок в організацію та надання допомоги особовому складу військових частин і підрозділів Збройних Сил України, за волонтерську діяльність та патріотизм (а.с.96-101).

Відповідно до розписки від 2.12.2019 року, ОСОБА_1 позичив кошти в ОСОБА_10 у сумі 30 000 (тридцять тисяч) гривень і зобов`язався повернути на протязі трьох місяців (а.с.119).

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Судом встановлено, що 28.11.2019 р. ухвалою слідчого судді накладено арешт на грошові кошти в межах кримінального провадження № 0000426 від 24.04.2019 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.255, ч.3 ст.27 ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307 КК України, на стадії досудового розслідування. Отже, позивач ОСОБА_1 , після підтвердження права власності на вилучені та арештовані грошові кошти має право на звернення з клопотанням до суду, що наклав арешт, про скасування такого арешту у порядку, передбаченому КПК України.

Позивач в позовній заяві покликається на те, що кошти в сумі 6400 доларів США 18.11.2019 року були одержані в порядку позики у ОСОБА_5 . Факт позики підтверджується розпискою від 18.11.2019 р. та рахунком №0039 від 25.11.2019 р.

Також, кошти в сумі 30 000 (тридцять тисяч) гривень згідно розписки від 2.12.2019 року, позивач позичив, зобов`язуючись повернути ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_9 , священник с.Великий Дрошів Жовківського району, суду показав, що релігійна громада с.Великий Дрошів Жовківського району разом із ним домовились із ОСОБА_1 про виготовлення імітації брусу. Вказаний брус він виготовив, вони привезли його до церкви і робили із нього дах на дзвіниці. Коли привезли брус за нього було оплачено 1050 Євро, що становило 28 000 гривень. Гроші в сумі 1050 Євро він особисто передавав ОСОБА_1 в жовтні - листопада 2019 року за виконану роботу від імені громади, претензій до нього не було, оскільки замовлення було виконане, брус доставлений був у грудні 2019 року до церкви. Власником коштів, які він передавав була релігійна громада с.Великий Дрошів Жовківського району Львівської області, яка є зареєстрованою як юридична особа. Ці кошти були зібрані релігійною громадою на побудову дзвіниці, як добровільні пожертви.

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що він є сусідом позивача. 18 листопада 2019 року він надав ОСОБА_1 позику у розмірі 6400 доларів США під розписку для купівлі чотирьохстороннього деревообробного верстата. Власником коштів був він, оскільки є приватним підприємцем та має відповідні доходи, які декларує. Йому невідомо чи позивач придбав верстат.

Згідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином із змісту ст. 1046 ЦК України вбачається, що власність на предмет договору позики виникає у позичальника з моменту передачі грошей, що підтверджується і показами свідка - ОСОБА_5 та ОСОБА_9 .

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Суд встановив, що грошові кошти в сумі 30210 гривень є особистими заощадженнями позивача, які необхідні для лікування його дружини ОСОБА_4 .

Згідно висновків, які викладені в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зроблених від 07 лютого 2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів.

Позивач просить про визнання за ним права власності на 1050 ЄВРО, оскільки такі кошти він отримав від пароха ОСОБА_9 для купівлі певного виду товару, про що останнім було надано повідомлення (а.с.26).

За змістом статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Обов`язок уповноваженої службової особи забезпечити схоронність тимчасово вилученого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, визначений частиною четвертою статті 168 КПК України.

Порядком зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 р. № 1104, визначені правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження.

Відповідно до пункту 27 Порядку схоронність тимчасово вилученого майна до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно, забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку.

Відповідно до статті 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За статтею 169 КПК України у разі скасування арешту тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено.

Отже, обов`язок належно зберігати тимчасово вилучене майно та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування ухвали про накладення арешту на майно прямо передбачений чинним законодавством.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п. 1 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Листом Верховного Суду України «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» від 1 липня 2013 року зазначено, що відповідачем може бути будь-яка особа, яка має сумнів щодо належності майна позивачу, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування та розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах наявних правовідносин.

Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Таким чином, у даній справі питання про визнання права власності на майно, у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, в даному випадку - гроші, вилучені з будинку, власником якого є позивач ОСОБА_1 , а також з врахуванням факту визнання позову відповідачем ОСОБА_7 та встановленням обставин справи на підставі письмових доказів та показаннями свідків.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Судові витрати не підлягають стягненню із відповідача Головного управління національної поліції у Львівській області, оскільки таке діяло в межах своїх повноважень.

Керуючись ст.ст.1,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.41 Конституції України, ст.ст.2,4,12,13,81,82,89,141, 258-259,263-265,315 ЦПК України, ст.ст..15.16,319,321,392,1046,1192 ЦК України, ст.65 СК України, суд -

постановив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Головного управління національної поліції у Львівській області про визнання права власності на майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на майно, яке було вилучене в ході обшуку 26 листопада 2019 року за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на грошові кошти у сумі 30210 (тридцять тисяч двісті десять) гривень, 6400 (шість тисяч чотириста) доларів США та 1050 (одна тисяча п"ятдесят) Євро.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народження , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_1 судовий збір в розмірі 2176 (дві тисячі сто сімдесят шість) гривень 40 (сорок) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

ГоловуючийСеменишин О. З.

Повний текст судового рішення виготовлено 12 квітня 2021 року.