Справа № 347/199/21
Провадження № 2/347/247/21
12 квітня 2021 року Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі :
головуючого судді Драч Д.С.,
за участі секретаря Терлюжак Н.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів,
В судове засідання позивач не з`явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, повідомлений про день та час розгляду справи своєчасно та належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи та/або відзив на позов до суду не подавав.
Ухвалою Косівського районного суду від 10.02.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. На підставі даної ухвали відповідачу було надано термін для подачі відзиву або інших клопотань пов`язаних із розглядом даної позовної заяви. Відповідачем не було надіслано до суду будь-яких клопотань. Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами судом не встановлено.
За вказаних обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює, що відповідає ч.2 ст.247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають до задоволення з нижче наведених підстав.
29.09.2020 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання їй правової допомоги в питанні захисту конституційних прав громадянина України в цивільному і кримінальному провадженні (а.с.7).
Відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець (вид діяльності:69.10 діяльність у сфері права) та має вищу юридичну освіту, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААА №470485 від 22.06.2011 року (а.с. 9) та дипломом НОМЕР_1 (а.с. 10).
29 вересня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання правової допомоги (далі Договір), відповідно до якого відповідач повинен надавати правову допомогу в захисті конституційних прав, свобод та законних інтересів позивача у відповідності до заяви на ім`я відповідача від 29.09.2020 року та представництво в державних, правоохоронних органах і в суді (до касаційної інстанції) (а.с.6).
На виконання умов п. 4.1 Договору позивач сплатила відповідачу аванс в розмірі 6300 гривень, що підтверджується розпискою відповідача (а.с. 7). Надалі, 12.10.2020 року позивач на рахунок відповідача внесла 5055 гривень (комісія 50,55 грн.), що підтверджується чеком поповнення №2986 від 12.10.2020 року (а.с. 11).
Відповідно до п.1.1 Договору предметом договору є надання правової допомоги в захисті конституційних прав, свобод та законних інтересів громадянина України (замовника) у відповідності до заяви на ім`я представника від 29.09.2020 року та представництво в державних, правоохоронних органах і в суді (до касаційної інстанції).
У п. 3 Договору прописані обов`язки представника: прийняти від замовника копії, а при необхідності (для пред`явлення в суді та ін.) оригінали всіх документів, що мають відношення до справи; прийняти від замовника підписаний договір та копію паспорта; негайно інформувати замовника про всі обставини, що виникають та мають відношення до справи та передати замовнику документи по справі; не розголошувати інформацію по справі, яка може зашкодити веденню справи та замовнику; за кошти замовника нести витрати, пов`язані з відрядженнями, та інші витрати по справі.
Суд вважає, що між сторонами мають місце правовідносини, що виникли з цивільно-правового зобов`язання за договором про надання послуг.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 2 даної статті вказує, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У відповідності до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Пункт 3 ч.3 даної статті передбачає, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Частина 1 ст. 901 ЦК України передбачає, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльність, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Однак, позивачем не зазначено в чому саме полягали послуги, які відповідач мав надати, не доведено факт ненадання зазначених послуг, а також не надано доказів, які б підтверджували порушення відповідачем умов Договору, зокрема невиконання ним зобов`язань, передбачених в п. 3 Договору.
Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є не доведеними та не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки позивачем не підтверджений доказами факт ненадання послуг відповідно до Договору та/або факт порушення відповідачем своїх зобов`язань за Договором. Кошти відповідач отримав згідно Договору, сума гонорару була погоджена сторонами, а вартість послуг відповідає сумі коштів гонорару та кількості наданих послуг, яку сторони погодили.
З огляду на викладене, звернення позивача до суду є не обґрунтованим, позовні вимоги стосовно розірвання договору та стягнення авансового платежу та гонорару з відповідача - такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 81, 89, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів залишити без задоволення.
Копію рішення надіслати сторонам.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Д. С. Драч