Справа № 148/1264/20
Провадження № 22-ц/801/755/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 рокуСправа № 148/1264/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів,

Рішення ухвалив суддя Саламаха О. В.

Рішення ухвалено у м. Тульчині Вінницької області

Повний текст рішення складено 27 січня 2021 року,

Встановив:

13 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що з 19 листопада 2013 року до 21 липня 2015 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з нею та перебуває на її утриманні.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 червня 2018 року у справі № 148/374/18 стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., починаючи з 24 липня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Аліменти відповідач сплачує вчасно, проте додаткових витрат на дитину не несе. Вона отримує мінімальну заробітну плату, якої у зв`язку із зростанням цін їй з донькою не вистачає на найнеобхідніше. Крім того, розмір прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років з 01 липня 2020 року становить 2318 грн., а тому вона вважає, що аліменти мають стягуватись у значно більшому розмірі.

Також зазначила, що донька досить часто хворіє і відповідач не надає матеріальної допомоги на лікування дитини та її оздоровлення, на що потрібні чималі кошти. На даний час донька потребує значно більшого догляду та матеріального утримання; у зв`язку із навчанням та розвитком дитини збільшуються потреби матеріального характеру.

Відповідач на даний час проживає один, має постійний неофіційний заробіток, інших осіб на утриманні немає, інших стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться, а тому він має змогу сплачувати аліменти на доньку в більшому розмірі.

У зв`язку з цим просила збільшити розмір стягуваних з відповідача аліментів на доньку, стягнувши на її користь на утримання доньки ОСОБА_3 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2021 року позов задоволено частково.

Збільшено розмір аліментів, визначений рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 червня 2018 року у справі № 148/374/18, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1197,50 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , пославшись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині розміру стягнутих аліментів, стягнувши з відповідача на її користь аліменти на доньку у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції не враховано, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та закріплено у Сімейному кодексі України. Суд першої інстанції безпідставно визначив мінімальний, передбачений ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів, що є недостатнім для життєдіяльності дитини в цілях захисту інтересів дитини для забезпечення її гармонійного розвитку. Суд не врахував, що мінімальний рекомендований розмір аліментів становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що з 01 січня 2021 року становить 2395 грн., а з 01 липня 2021 року становитиме 2510 грн.; також суд не врахував, що у разі стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки від заробітку із платника аліментів, який не працює, така частка вираховується із рівня середньої заробітної плати по регіону, отже, для прикладу, у грудні 2020 року розмір таких аліментів по регіону становив 3062,75 грн.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, пославшись на те, що рішення суду є законним, об`єктивним та базується на наданих суду доказах. Зазначив, що на даний час він не працює і через карантин у країні не може знайти роботу; живе за рахунок домашнього господарства (городу). При цьому аліменти сплачує регулярно, а також купує дитині одяг, надавав продукти харчування, вирощені у своєму господарстві, допомагав у лікуванні дитини. Підстави для збільшення розміру стягуваних з нього аліментів відсутні, оскільки матеріальне, сімейне становище та стан здоров`я позивача не змінилися. Щодо витрат на лікування, на які позивач послалась як на підставу для збільшення розміру аліментів, то відповідно до ст. 185 СК України є іншим предметом спору, а вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину позивач не пред`явила.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 01 липня 2014 року (а. с. 6).

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 червня 2018 року у цивільній справі № 148/374/18 змінено розмір аліментів, визначений рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 травня 2015 року у справі № 148/847/15-ц, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 7-8).

06 серпня 2018 року Тульчинським районним судом Вінницької області видано виконавчий лист на виконання зазначеного рішення суду у справі № 148/374/18 (а. с. 10).

Згідно довідки Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 13 липня 2020 року № 1275 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає біля матері ОСОБА_1 і перебуває на повному її утриманні (а. с. 11).

Згідно довідки про доходи від 07 серпня 2020 року № 211, виданої ТОВ «Тульчинм`ясо» ОСОБА_1 працює на посаді економіста та її дохід за січень-липень 2020 року склав 28 937,20 грн. (а. с. 12).

Із копії трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 вбачається, що з 05 вересня 2012 року відповідач не працює (а. с. 30).

Згідно довідки Тульчинської районної філії Вінницького обласного центру зайнятості від 20 жовтня 2020 року № 1645 ОСОБА_2 не зареєстрований у центрах зайнятості України (а. с. 31).

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно положень ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частиною першою статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Наведена правова норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, передбачених ч. 2 ст. 192 СК України.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звернувшись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, позивач у виконання вимог ст. 12, 81 ЦПК України не зазначила у позові та не довела суду наявності обставин, які згідно з 1 ст. 192 СК України можуть бути підставою для збільшення розміру аліментів на дитину. Зокрема, позивач не надала суду доказів зміни матеріального або сімейного стану її (одержувача аліментів) та відповідача (платника аліментів), доказів погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Додана позивачем до позовної заяви довідка № 211 від 07 серпня 2020 року про її доходи за січень - липень 2020 року свідчить лише про загальний розмір доходу ОСОБА_1 за вказаний період, проте, ця довідка не свідчить про погіршення матеріального стану позивача з часу ухвалення судом 21 червня 2018 року рішення про стягнення із відповідача аліментів на доньку в розмірі 1000 грн.

Посилання позивача у позовній заяві як на підставу для збільшення розміру аліментів на збільшення розміру прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років не є підставою для збільшення розміру аліментів відповідно до положень ст. 192 СК України.

Також зі змісту позовної заяви вбачається, що обґрунтовуючи вимоги про збільшення розміру аліментів, позивач також зазначила те, що донька досить часто хворіє і на її лікування та оздоровлення потрібні чималі кошти, та у зв`язку із навчанням і розвитком дитини збільшуються потреби матеріального характеру.

Проте, такі зазначені позивачем обставини не є підставами для збільшення розміру аліментів відповідно до положень ст. 192 СК України, а в разі наявності для того підстав, позивач не позбавлена права звернутися до суду із відповідним позовом згідно положень ст. 185 СК України щодо участі відповідача у додаткових витратах на дитину.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

З огляду на викладене, враховуючи передусім інтереси дитини, її право на належний рівень життя та забезпечення нормальної життєдіяльності; те, що стягуваний з відповідача розмір аліментів на дитину є нижчим законодавчо встановленого - 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; а також те, що позивач не довела наявності підстав для збільшення розміру аліментів, передбачених ч. 1 ст. 192 СК України, і судом таких підстав не встановлено, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про збільшення розміру аліментів до 1197,50 грн., що становить 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, встановленого законом з 01 січня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги позивача в тому, що суд першої інстанції безпідставно визначив мінімальний, передбачений ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів, що є недостатнім для життєдіяльності дитини в цілях захисту інтересів дитини для забезпечення її гармонійного розвитку та судом не враховано, що мінімальний рекомендований розмір аліментів становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що з 01 січня 2021 року становить 2395 грн., а з 01 липня 2021 року становитиме 2510 грн., не заслуговують на увагу з огляду на те, що збільшення розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не є підставою для збільшення розміру аліментів відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України.

Також є безпідставними та не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції тих обставин, що у разі стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки від заробітку із платника аліментів, який не працює, така частка вираховується із рівня середньої заробітної плати по регіону, отже, для прикладу, у грудні 2020 року розмір таких аліментів по регіону становив 3062,75 грн. Позивач звернулася в суд із позовом про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, а не у частці від доходу відповідача.

Позивач, як одержувач аліментів, не позбавлена можливості звернутися до суду на підставі ч. 3 ст. 181 СК України із позовом про зміну способу стягнення аліментів, визначеного рішенням суду.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
І. М. Стадник