Справа № 352/2653/20
Провадження № 22-ц/4808/632/21
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Тисменицького районного суду в складі судді Хоминець М.М., ухвалене 04 березня 2021 року м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 09 березня 2021 року, у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 10 березня 2013 року між сторонами шляхом підписання заяви-анкети було укладено договір надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ними договір. При цьому сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, яка визначає умови укладення договорів приєднання. Банком відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який в подальшому збільшено до 10 000,00 грн, що зазначено у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Договором також передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Банк виконав свої зобов`язання з надання банківських послуг в повному обсязі, натомість ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував. Оскільки станом на 02 листопада 2020 року утворилася заборгованість в розмірі 23 900,79 грн, яка складається з 19 702,12 грн - за простроченим тілом кредиту та 4 198,67 грн - за простроченими відсотками, банк просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 04 березня 2021 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні між сторонами кредитного договору у вигляді анкети-заяви не було дотримано вимог стосовно повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження цих умов. При цьому суд послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19), відповідно до яких без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Судом встановлено, що на погашення заборгованості позичальником внесено більшу суму коштів ніж ним отримано. Натомість банк без погодження з відповідачем за рахунок тіла кредиту погашав відсотки. Отже заявлена до стягнення заборгованість за простроченим тілом кредиту фактично становить погашені за рахунок тіла кредиту відсотки.

Не погодившись з рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу.

Скарга мотивована тим, що відповідач особистим підписом пітвердив, що його заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Кредитний договір не оспорений, не визнаний недійсним чи неукладеним, а отже існують законні підстави для нарахування та стягнення заборгованості по всіх його складових. Так, 01 січня 2015 року внесено зміни до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до яких банк має право списувати з карткового рахунку суми грошових коштів у розмірі здійснених ним операцій та сплату процентів.

Тому безпідставними вважає посилання суду на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, оскільки Умови і правила надання банківських послуг затверджені наказом у редакції, що діяла на час підписання заяви. При цьому відповідач проти вимог позову не заперечував. А отже вважає доведеним укладення договору на підставі статті 634 ЦК України шляхом приєднання до умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку.

Поза увагою суду залишилася та обставина, що після отримання картки та її активування позичальник отримував кредитні кошти, оплачував ними придбаний товар, здійснював регулярні платежі за послуги тощо, а також частково погашав заборгованість. Вказане підтверджується випискою з карткового рахунку. Натомість доказів на спростування розрахунку відповідачем не надано, а отже він зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити відсотки за їх користування.

Апелянт також покликається на позицію Верховного Суду, викладену в постанові за результатом розгляду справи № 356/1635/16-ц, відповідно до якої не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Крім того, у справі №456/3643/17 Верховний Суд вказав, що виписка по рахунку підтверджує факт користування грошима. Звертає увагу на презумпцію правомірності правочину і відсутність вимоги у договорах приєднання здійснення підписів під публічно розміщеними умовами та правилами.

Натомість суд, зарахувавши на погашення за тілом кредиту всі суми, що вносились позичальником, не врахував черговість здійснення виконання грошового зобов`язання. Встановивши, що позичальником не повернуто кредит, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків, адже відповідачу були відомі умови договору і він їх прийняв. Так в тарифах банку «Універсальна Голд» зазначено процентну ставку, яка застосовується до вказаного кредиту. При цьому відмова у стягненні складових частин кредиту наносить шкоду усім споживачам банківських послуг.

З огляду на вищенаведені обставини просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву не скористався.

В силу частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з огляду на таке.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 10 березня 2013 року ОСОБА_1 шляхом підписання анкети- заяви уклав з банком кредитний договір б/н, за умовами якого отримав кредит на платіжну картку.У заяві зазначено, що позичальник згоден з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 13).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку заборгованості, посилався на Тарифи банку і Умови та правила надання банківських послуг, як невід`ємні частини спірного договору (а.с. 14-40). Також покликався на те, що в анкеті-заяві відображено, що відповідач погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що свідчить про укладення договору приєднання. До позовної заяви долучено витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та Правил надання банківських послуг, які позичальником не підписані.

Встановлено, що на підставі анкети-заяви відповідачу 17 червня 2013 року відкрито картковий рахунок та видано кредитну карту № НОМЕР_1 з невстановленим кредитним лімітом. В подальшому 30 січня 2018 року кредитний ліміт АТ КБ «ПриватБанк» визначено в розмірі 10 000,00 грн. Як вбачається з довідки банку з часу укладення договору позичальником використовувалось декілька платіжних карток, строк дії останньої - кінець січня 2022 року (а.с. 11,12).

Випискою по рахунку, наданою позивачем, підтверджується використання ОСОБА_1 кредитних коштів АТ КБ «ПриватБанк», здійснення банківських операцій, поповнення карток тощо (а.с. 50-59).

Згідно наданого банком розрахунку загальна сума заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 02 листопада 2020 року складала 23 900,79 грн. З яких: 19 702,12 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4 198,67 грн - за простроченими відсотками (а.с. 5-10).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою цієї статті передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом частини першої статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Статтею 634 цього Кодексу договором приєднання визначено договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як передбачено нормами статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, що склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

В силу статті 1049 цього кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1050 ЦК України визначено якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом правильно з`ясовано, що в анкеті-заяві позичальника №б/н від 10 березня 2013 року не встановлена процентна ставка. Не містять матеріали справи й належних доказів повідомлення відповідача про її розмір та зміну шляхом збільшення.

Укладений між сторонами кредитний договір складається із анкети- заяви позичальника, яка містить його анкетні дані та контактну інформацію. При цьому в ній відсутні дані щодо встановлення розміру процентів, неустойки тощо.

Натомість надані Банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не підтверджують погодження сторонами умов кредитування, оскільки не підписані позичальником і не є складовими кредитного договору.

Відтак, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року ( справа №342/180/17).

Разом з тим АТ «КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позичальник витратив 31 303,95 грн кредитних коштів, а вніс на погашення кредиту 34 571,17 грн. Вказане підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитом.

Встановлено, що з внесених відповідачем коштів банком зараховано на погашення заборгованості за тілом кредиту 19 416,73 грн, за простроченим тілом кредиту 9 747,17 грн, 750 грн - пені, 1243,79 грн - на погашення заборгованості по нарахованих відсотках, 3 413,48 грн - на погашення заборгованості по прострочених відсотках. За рахунок тіла кредиту проводилося погашення відсотків на загальну суму 17 562,07 грн, тоді як даних щодо визнання ОСОБА_1 цих умов, прийняття їх та виконання матеріали справи не містять.

При цьому посилання скаржника на статтю 534 ЦК України, яка визначає черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями, суд відхиляє. Адже між сторонами не узгоджувалися умови договору щодо розміру процентів за користування кредитом, строки їх сплати, а також відповідальність позичальника за неналежне виконання зобов`язань у вигляді пені, штрафів та інші витрати кредитора.

Активне користування відповідачем кредитною карткою жодним чином не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки саме по собі, без наявності належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, не є достатньою підставою для стягнення нарахованої банком заборгованості.

Не доводить факту погодження сторонами розміру процентів та пені за користування кредитними коштами, на погашення яких банком здійснювалося зарахування його надходжень, і виписка про рух коштів клієнта.

Таким чином, враховуючи необхідність виконання позичальником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, встановивши, що відповідач повернув банку на 3 267,22 грн більше, ніж витратив кредитних коштів та не має фактичної заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції дійшов правильного переконання про відмову у задоволенні позовних вимог.

Також неспроможними є і доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10 січня 2019 року в справі №356/1635/16-ц.

Як роз`яснено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. В даному випадку такою є правова позиція Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року №342/180/17, яку судом з огляду на положення частини 4 статті 263 ЦПК України обґрунтовано застосовано при вирішенні даної справи.

Покликання на висновки, які містяться в постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі за № 456/3643/17, від 11 вересня 2019 року у справі №642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі №127/7543/17, від 23 грудня 2019 року у справі №375/250/18 та від 23 грудня 2019 року у справі №572/1169/17 не приймаються до уваги, оскільки в цих справах між сторонами узгоджені умови кредитування, в тому числі розмір процентної ставки (доказами чого є відповідні довідки та заяви позичальника), на відміну від обставин справи, що переглядається. Тобто, враховуючи обставини справи, правовідносини в них не є подібними.

Аналогічно необгрунтованими є також твердження скаржника щодо необхідності врахування судової практики Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 923/760/18 ( постанова від 08 липня 2019 року), згідно яких умови кредитування слід вважати погодженими, враховуючи інші фактичні обставини та суб`єктний склад учасників спору.

Таким чином, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин в тому контексті, який на думку позивача свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог, що є недопустимим.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, правильно з`ясував обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Відтак підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Колегією суддів також враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі RuizTorija v. Spain серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ в силу закону. А тому ухвалене в ній судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Тисменицького районного суду від 04 березня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 14 квітня 2021 року