№ 201/1380/20
провадження 2/201/249/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка Лазаряна про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 лютого 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка Лазаряна про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в позові та з представником посилаються на те, що він є власником легкового автомобіля «Honda-Civic», VIN 19 НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 . За домовленістю з громадянкою ОСОБА_2 позивач передав останній право керування вказаним транспортним засобом. 13 грудня 2019 року ОСОБА_2 приблизно о 19:00, перебуваючи за кермом вказаного автомобіля, прибула до двору будинку АДРЕСА_1 . Н автомобілі окрім неї знаходилися двоє неповнолітніх дітей. Щоб не наражати їх на небезпеку від проїжджаючого автотранспорту, ОСОБА_2 , з метою безпечної висадки з автомобіля дітей, зупинилася за межами проїзної частини -біля дерева. Після зупинки автомобіля ОСОБА_2 вийшла з автомобіля, щоб відчинити задні дверцята та випустити дітей і як тільки вона розпочала відкривати дверцята, навіть не виключивши фари та не вимкнувши двигун, на цей автомобіль впало старе сухе дерево та спричинило матеріальне шкоду автомобілю позивача.

ОСОБА_2 негайно викликала поліцію. Таким чином, факт пошкодження автомобіля внаслідок падіння дерева належним чином було зафіксовано співробітниками поліції. В подальшому ОСОБА_2 звернулася до адміністрації відповідача з письмовою заявою, в якій виклала все що сталося, та просила вжити заходів щодо компенсації заподіяної шкоди, оскільки дерево, яке впало на автомобіль знаходиться на балансі відповідача, але останній відповів відмовою.

Позивач вважає, що відповідачем було порушено його право мати не пошкоджену приватну власність і на власний розсуд розпоряджатися нею. Вказаними діями, пов`язаними із неналежним доглядом за деревами на території університету, позивачу завдано матеріальну шкоду, він поніс витрати та інш.. Позивач звернувся з цим питанням до відповідача, але фактично отримав відмову, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Вважає, що вказану шкоду повинен відшкодовувати відповідач в повному обсязі в межах своєї відповідальності і просив стягнути вказану майнову шкоду та витрати, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідача Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка Лазаряна позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що дійсно на невірно припаркований автомобіль позивача впала частина дерева на території університету, але відношення до цього відповідач не має, балансоутримувачем дерев вони не являються і ці дерева не обслуговують та не доглядають по закону, будь-якої шкоди не завдавали і її завдання саме ними не доведено, їх дії відповідають вимогам закону, на звернення позивача відповідали своєчасно. Отже позовні вимоги безпідставні і не доведені. Просили в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 є власником легкового автомобіля «Honda-Civic», VIN 19 НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 . За домовленістю з громадянкою ОСОБА_2 , позивач передав останній право керування вказаним транспортним засобом. 13 грудня 2019 року ОСОБА_2 приблизно о 19:00, перебуваючи за кермом вказаного автомобіля, прибула до двору будинку АДРЕСА_1 . В автомобілі, як вона стверджує, окрім неї знаходилися двоє неповнолітніх дітей. ОСОБА_2 , з метою безпечної висадки з автомобіля дітей, зупинилася за межами проїзної частини - біля дерева. Після зупинки автомобіля ОСОБА_2 , за її словами, вийшла з автомобіля, щоб відчинити задні дверцята та випустити дітей і як тільки вона розпочала відкривати дверцята, на цей автомобіль впало сухе дерево та спричинило матеріальне шкоду автомобілю позивача. ОСОБА_2 викликала поліцію з метою належного фіксування співробітниками поліції падіння дерева на автомобіль і факт пошкодження цього автомобіля.

В подальшому ОСОБА_2 звернулася до адміністрації відповідача з письмовою заявою, в якій виклала все що сталося, та просила вжити заходів щодо компенсації заподіяної шкоди, оскільки дерево, яке впало на автомобіль, на її думку, знаходиться на балансі відповідача, але останній відповів відмовою.

Позивач вважає, що відповідачем було порушено його право мати не пошкоджену приватну власність і на власний розсуд розпоряджатися нею. Вказаними діями, пов`язаними із неналежним доглядом за деревами на території університету, позивачу завдано матеріальну шкоду, він поніс витрати та інш.. Позивач звернувся з цим питанням до відповідача, але фактично отримав відмову, звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Вважає, що вказану шкоду повинен відшкодовувати відповідач в повному обсязі в межах своєї відповідальності, в добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві власності легковий автомобіль «Honda-Civic», VIN 19 НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 . За домовленістю з ОСОБА_2 позивач передав останній право керування вказаним транспортним засобом. 13 грудня 2019 року ОСОБА_2 приблизно о 19:00, перебуваючи за кермом вказаного автомобіля, прибула до двору будинку № 9 по вул. Лазаряна у м. Дніпрі. З метою безпечної висадки з автомобіля дітей, зупинилася за межами проїзної частини - біля дерева. Після зупинки автомобіля ОСОБА_2 вийшла з автомобіля, щоб відчинити задні дверцята та випустити дітей і, як вона стверджує, як тільки вона розпочала відкривати дверцята, на цей автомобіль впало сухе дерево та спричинило матеріальне шкоду автомобілю позивача. ОСОБА_2 викликала поліцію з метою належного фіксування співробітниками поліції падіння дерева на автомобіль і факт пошкодження цього автомобіля.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Позивач зазначає, що внаслідок дій відповідача, зокрема пов`язаними із неналежним доглядом за деревами на території університету, позивачу завдано матеріальну шкоду, у зв`язку з чим він був на певний час позбавлений права повноцінно використовувати своє майно. Зараз позивач ставить питання про відшкодування шкоди.

Предметом позову позивача є стягнення з відповідачів матеріальної шкоди спричиненої пошкодженням його автомобіля, позовні вимоги обґрунтовані статтями 22, 1166 ЦК України.

Судом з`ясовано, що Дніпропетровський національний Університет

залізничного транспорту імені академіка В. Лазаряна (ДНУЗТ) є постійним

користувачем земельних ділянок по АДРЕСА_2 по фактичному розміщенні навчальних корпусів, житлових будинків, дитячого закладу та гуртожитків, відповідно до Акту постійного користування землею Серія ДПД 69 від 28 березня 2001 року.

Відповідно до вимог п. 7 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні», частини 1 ст. 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» організація благоустрою населених пунктів, визначення балансоутримувачів, в тому числі контроль за станом зелених насаджень, належить до відання саме виконавчого органу міської ради.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 10 Закону України від 06 вересня 2005 року № 2807-ІУ «Про благоустрій населених пунктів» (Закон № 2807-ІУ) до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.

Відтак до відання саме виконавчого органу міської ради належить організація благоустрою населених пунктів, визначення балансоутримувача та контроль за станом зелених насаджень, а обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди внаслідок падіння гілки з дерева покладається саме на балансоутримувача, визначеного органом місцевого самоврядування як відповідальну за стан зелених насаджень у дворі біля будинку по АДРЕСА_1 .

Таким чином, законодавчо прямо встановлено відсутність у відповідача компетенції, права, можливості, а відповідно обов`язку і відповідальності за контролем та станом зелених насаджень.

Відповідно до офіційної позиції, зазначеної листі № 4/1-497 від 10 листопада 2020 року Департаменту благоустрою та інфраструктури Дніпропетровської міської ради, направленому на відповідь листу ДНУЗТ від 02 листопада 2020 року № 50М547-2/13 про надання інформації стосовно балансоутримувача зелених насаджень на території за адресою: АДРЕСА_1 повідомлено, що інформацією щодо балансоутримувача виконавчий орган міської ради не володіє.

Вказане свідчить про наявність у вказаного виконавчого органу міської ради обов`язку і про відсутність його виконання: визначення балансоутримувачів, в тому числі контроль за станом зелених насаджень, яке прямо законодавчо визначено як таке, що належить до відання саме виконавчого органу міської ради.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За приписами частини першої та другої статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Пунктом 5 частини другої статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.

Згідно з частиною сьомою статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» правила утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, за погодженням із заінтересованими центральними органами виконавчої влади.

Пунктом 3.2 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах Україні, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10 квітня 2006 року № 105 (Правила), передбачено, що елементами благоустрою є: покриття доріжок відповідно до норм стандартів; зелені насадження (у тому числі снігозахисні, протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, у парках. скверах і алеях, бульварах, садах, інших об`єктах благоустрою загального користування; санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях; будівлі та споруди системи збирання і вивезення відходів; засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами; комплекси та об`єкти монументального мистецтва; обладнання дитячих, спортивних та інших майданчиків; малі архітектурні форми; інші елементи благоустрою.

Відповідно до пункту 5.5. Правил відповідальними за збереження зелених насаджень, належний догляд за ними є: на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об`єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво, - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі.

Таким чином, балансоутримувачем зелених насаджень є уповноважене органами місцевого самоврядування підприємство, яке відповідає за утримання та збереження зелених насаджень.

Підпунктом 7 пункту «а» частини першої статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Тобто, до відання виконавчого органу міської ради належить організація благоустрою населених пунктів, визначення балансоутримувача та контроль за станом зелених насаджень, а обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди внаслідок падіння гілки з дерева покладається саме на балансоутримувача, визначеного органом місцевого самоврядування, як відповідальну особу за стан зелених насаджень у дворі біля будинку.

Існуюча усталена судова практика за зазначеними правовідносинами викладена також в судовому рішенні, що набрало законної сили, по справі № 199/3323/19, де зазначено: «44. Покладаючи на Дніпровську міську раду обов`язок з відшкодування заподіяної позивачу майнової шкоди, місцевий суд врахував, що дерево, з якого впала гілка на належний позивачу автомобіль, було розташоване на землі комунальної власності, його власником є територіальна громада міста та виходив із відсутності даних, що дане дерево відповідно до вимог час тини 5 статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» перебувало на балансовому обліку виконавчого комітету чи будь-якої організації, в той час як організація роботи з цього питання проводиться виключно органами місцевого самоврядування.».

Аналогічна судова практика викладена в судовому рішенні по справі: справа №203/5198/15-ц провадження №2/0203/84/2020; а також в справі № 203/5198/15-ц, провадження № 61-4589св18.

Відтак, зважаючи на невиконання органом місцевого самоврядування покладеного на нього законом обов`язку з визначення балансоутримувача зелених насаджень у дворі біля будинку АДРЕСА_1 , (у тому числі, дерева, що пошкодило автомобіль позивача), - відповідальність за заподіяну позивачеві майнову шкоду має нести саме виконавчий комітет Дніпровської міської ради. Саме вказана бездіяльність останнього перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із фактом пошкодження майна позивача.

Не доведеність позову належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами: у відповідності до вимог статті 76 ЦПК України : «1. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків...».

У відповідності до вимог статті 77 ЦПК України : «2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення...».

Згідно тексту позову, позивач в момент спричинення шкоди його автомобілю, передав право користування ним ОСОБА_2 , яка в момент спричинення шкоди мала статус «Учасника дорожнього руху» (ст. 14 Закону України «Про дорожній рух»): «Учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.».

В момент спричинення шкоди автомобілю, учасник дорожнього руху водій ОСОБА_2 , перебуваючи за кермом автомобіля позивача, здійснила зупиннику з метою висадки пасажирів. П. 1.10 Правил дорожнього руху «зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо)».

Отже, якщо шкода транспортному засобу позивача спричинена під час його руху (його зупинки) на автодорозі, то, відповідно до пп. 1, 4 ч. І ст. 21 Закону України «Про автомобільні дороги», органи місцевого самоврядування, що управляють функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, відповідають за стан вулиць і доріг міст та інших населених пунктів відповідно до діючих норм, у тому числі щодо безпеки руху транспортних засобів і пішоходів; відшкодування збитків користувачам вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, що виникли через їх незадовільний стан, у порядку, визначеному законом.

Якщо ж шкода транспортному засобу позивача спричинена під час руху автомобіля (його зупинки) на території ДНУЗТ, то, відповідно Правил внутрішнього розпорядку ДНУЗТ від 05 вересня 2017 року: «9.7. На території університету забороняється:...- їздити на авто- мотозасобах (окрім спеціальних) пішохідними доріжками та ставити авто-мотозасоби в невстановлених для цього місцях, (швидкість руху на території Університету становить 5 км/год);». Про наявність у вищому навчальному закладі - ДНУЗТ зазначеної в Правилах внутрішнього розпорядку ДНУЗТ заборони їздити на авто- мотозасобах по його території, водій автомобіля - ОСОБА_2 достеменно знала, оскільки є працівником ДНУЗТ.

Таким чином: якщо позивач вважає що пошкодження його автомобіля під час керування ним ОСОБА_2 відбулось на автодорозі, то позивачем повинно бути залучено в якості належного відповідача органи місцевого самоврядування, що управляють функціонуванням та розвитком вулиць і доріг, а якщо ж пошкодження відбулось на території ВНЗ, то відповідачем повинен бути - уповноважений органами місцевого самоврядування - підприємство, яке відповідає за утримання та збереження зелених насаджень, і з урахуванням того, що виключно через умисну, винну, протиправну поведінку водія-співробітника ВНЗ ДНУЗТ - ОСОБА_2 , яка діяла всупереч забороні пересування на автомобілі по території ВНЗ.

Відповідальність за відшкодування збитків користувачам вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, що виникли через їх незадовільний стан, несуть відповідні органи місцевого самоврядування, до відання яких належить управління функціонуванням та розвитком зазначених вулиць і доріг населених пунктів (ст. 21 Закону України «Про автомобільні дороги»).

Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За таких обставин, умисні, винні дії водія автомобіля знаходяться в прямому причинно- наслідковому зв`язку із заподіянням шкоди позивачу та безпідставності скерування ним вимог до ДНУЗТ.

Крім того, вимоги позивача ґрунтуються на спричиненні матеріальної шкоди його автомобілю під час дій водія - ОСОБА_2 , яка, виконуючі рух автомобіля, здійснила зупинку з метою висадки пасажирів (згідно тексту позову), під час якої автомобілю спричинено матеріальну шкоду, шляхом його пошкодження.

Відповідно до визначення, передбаченого П. 1.10 Правил дорожнього руху: «дорожньо- транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки».

Відповідно до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (Затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за № 1408/27853): П.1 Розділу ЇХ : «У разі порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, на місці дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) складається протокол про адміністративне правопорушення стосовно цих осіб, до якого додаються: схема місця ДТП (додаток 8), яку підписують учасники ДТП та поліцейський; пояснення учасників пригоди та свідків (у разі їх наявності); показання технічних приладів (у разі їх наявності); показання засобів фото- та/або відеоспостереження (у разі їх наявності); інші матеріали, які необхідні для прийняття рішення у справі.

В той же час, у відповідності до вимог ст. 140 КУпАП, у випадку виявлення порушення правил, норм і стандартів при утриманні автомобільних доріг і вулиць, невжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху чи позначення на автомобільних дорогах і вулицях місць провадження робіт, а саме: «Порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні автомобільних доріг і вулиць, залізничних переїздів, інших дорожніх споруд, невжиття заходів щодо своєчасної заборони або обмеження руху при виникненні умов, які загрожують безпеці руху, або неприйняття своєчасних заходів до відновлення безпечних умов для руху», від співробітників поліції вимагається : «п.З. При складанні протоколу про адміністративні правопорушення, передбачені ...частиною четвертою статті 140 КУпАП або постанови у справі про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою - третьою статті 140 КУпАП (коли протокол не складається), до них необхідно долучати Акт обстеження ділянки вулично-шляхової мережі (додаток-?]) з відповідними замірами та схемою про: .. .3) перешкоду для дорожнього руху, у тому числі забруднення шляхового покриття; ...5) умови та стан шляху, які загрожують безпеці дорожнього руху; ...7) порушення або невиконання правил на підприємствах, в установах та організаціях під час розроблення та виготовлення транспортних засобів і деталей до них або інших предметів їх додаткового обладнання, під час проектування, реконструкції та ремонту шляхів, залізничних переїздів, інших шляхових споруд, (розділ II. Оформлення протоколів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (Затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за № 1408/27853).

В той же час, згідно тексту позову зазначено, що водій ОСОБА_2 одразу після спричинення шкоди автомобілю позивача, начебто викликала поліцію на місце дорожньо- транспортної пригоди - події, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої завдані матеріальні збитки автомобілю.

Але, всупереч законодавчо визначеної, встановленої процедури фіксації обстановки та обставин дорожньо-транспортної пригоди, співробітники поліції: або не вчинили дій, передбачених як необхідні для фіксації наслідків ДТП; або позивач не здійснив дій, передбачених в статті 78 ЦПК України: «2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування...».

Так, долучені позивачем до позову «Протоколи» «опитування особи за її згодою», складені адвокатом Шустовим Є.Ф. - є нічим не передбаченим, а тому - неналежним і недопустим доказом, який не встановлює, не фіксує та не закріплює жодного факту, і які не може досліджувати (або посилатися суд), оскільки такий вид доказу не передбачений законом. В той же час, передбачені певні засоби доказування, в тому числі передбачені ЦПК України, КУпАП, та Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, позивачем до позову не долучені, суду не надані.

Зазначені «Протоколи» «опитування особи за її згодою» не є і не можуть бути належним і допустимим доказом обставин спричинення позивачу шкоди. Позивач, на підтвердження наявності події та обставин спричинення шкоди посилається на довіку з Соборного РВП ГУНП України в Дніпропетровській області, якою начебто підтверджений факт падіння дерева на автомобіль. Але вказана довідка є неналежним доказом, оскільки не відповідає а ні обставинам події, а ні способом доказування заподіяної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач, визначаючи розмір шкоди, заподіяної автомобілю, посилається на «Рахунок на оплату № » від 19 грудня 2019 року, складений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_3 ), покупцем в якому зазначено: ОСОБА_1 , по договору: «Продажа в Грн. от 19.11.2019» за заказ-нарядом ЖХЮ000268 від 19.12.2019 р. на автомобіль Honda Civic vin: НОМЕР_4 гос№ НОМЕР_2 , згідно якого встановлена за переліком 19 найменувань, підсумкова сума - 27978 грн..

Суд не може прийняти до уваги в якості доказу вказаний розрахунок, оскількеи із вказаного «документу» не зрозуміло: чому позивач долучив цей документ до позову, що саме цей перелік (із 19 пунктів) - встановлює і доводить, чи цей рахунок на оплату вже сплачено, чи планується до сплати, при чому тут договір продажу (зазначений в рахунку). За наявності передбаченого законом способу доведення суми спричиненої шкоди, шляхом призначення та проведення відповідного експертного дослідження, - яким чином цей документ може бути належним та допустимим способом та засобом доказування розміру шкоди.

Обов`язок доказування і подання доказів суду прямо зазначений в статті 81 ЦПК України: «1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України).

Оцінюючи у сукупності зібрані докази та обставини справи, і підстави що зумовили звернення позивача до суду, суд приходить до висновку, що на сьогоднішній день позивачем не доведено належними та допустими доказами а ні винуватість відповідача, а ні доведено належними доказами обставини спричинення шкоди, не доведено експертним висновком розмір спричиненої шкоди, і не доведено причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача - ДНУЗТ, що саме бездіяльність останнього перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із фактом пошкодження майна позивача.

Отже, що позиція та доводи ОСОБА_1 відносно того, що саме протиправними діями відповідача йому було завдано матеріальної шкоди є його особистим припущенням, та не підтверджується у порядку та у спосіб встановлені ЦПК України в межах судового розгляду. Жодних належних доказів на доведення вказаних тверджень позивачем або іншими особами до суду надано не було. З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги сукупність доказів наявних у матеріалах справи, а також те, що позивачем не доведено факту пошкодження його майна саме внаслідок дій відповідача, наявна відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача частково задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за не можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на судовий збір через відмову в задоволенні позову.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка Лазаряна про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення витрат відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 18, 22, 1166 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні», ст. 10, 11, 15, 28, 30 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», ст. 21 Закону України «Про автомобільні дороги», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка Лазаряна про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 13 квітня 2021 року.

Суддя -