Справа № 548/288/21
Провадження № 2/548/363/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.04.2021 р. Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Старокожка В.П.,

за участі секретаря судового засідання - Комаренко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хорол Лубенського району Полтавської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою та просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 134 875 грн., яка складається із суми основного боргу, а також 3% річних від простроченої суми, крім тогопросив стягнути судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 14.11.2019 року він позичив відповідачці 130 000 грн., які відповідачка зобов`язувалася повернути до 31 грудня 2019 року, про що свідчить написана нею власноручна розписка; У вказаний строк відповідачка борг не віддала, відмовивши позивачу в усній формі повертати борг.

В судове засідання позивач не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином.

Вивчивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до такого.

Статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 Цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачкою написано розписку позивачу такого змісту: «Розписка Я, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , прописана за адресою:Княжа Лука, беру позику 130000 (сто тридцять тисяч грвень) в ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , с. Вишняки.Зобов`язуюсь віддати до кінця року 2019 р. ОСОБА_2 (підпис), ОСОБА_1 (підпис). Позику беру під заставу земельного паю 2,680 га, що знаходиться на території Староаврамівської сільської ради Хорольського району. ОСОБА_2 14.11.19 р. (підпис). (а.с.8).

Дослідивши вказану розписку суд вважає, що такою розпискою підтверджується укладення між сторонами саме договору позики, за яким позивач ОСОБА_1 позичив, а відповідачка ОСОБА_2 взяла у борг130 000 грн.

Суд зазначає, що цією розпискою підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів.

Зважаючи на вказане суд вважає доведеним, що зазначеною вище розпискою підтверджується укладення між сторонами саме договору позики.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 ст. 530 цього Кодексу передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту розписки вбачається, що термін виконання боржником обов`язку повернення боргу є кінець 2019 року, тобто 31.12.2019 року, таким чином в позивача виникло право з вказаної дати вимагати повернення боргу, а у відовідачки виник обов`язок повернути зазначений борг.

Вимоги про стягнення 130 000 грн. є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог у частині стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання, суд виходить з такого.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальністю боржника (спеціальний вид цивільно-правової) відповідальності за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від з знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі №6-49 цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі №6-38 цс 11).

Судом зясовано, що між сторонами існує грошове зобовязання, у судовому засіданні доведена наявність вини щодо прострочення у виконанні зобовязання з боку відповідача.

Як вбачається з позовних вимог позивач заявив суму до стягнення, з урахуванням 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання.

Перевіряючи дану суму розрахунку, суд виходить з наступного.

Розмір заборгованості 3% річних за один місяць прострочення становить 0.25 %, із 130 000 становитиме 325 грн.

Приймаючи у даній справі рішення, суд також виходить з того, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, Конвенція та практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людин" поняття «власність» у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться дуже широко, адже воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру (у тому числі і гроші) та, згідно з рішеннями Суду визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Першого протоколу рухоме і нерухоме майно, матеріальні та нематеріальні блага, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням арбітражу, право на пенсію, право землевласника на оренду плату, економічні права, пов`язані з веденням підприємницької діяльності, право займатися професійною діяльністю, повернення боргу, яке здійснюється з урахуванням правомірного очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги, тощо.

Відтак, зважаючи на правові позиції Верховного Суду України та практику Європейського суду, суд доходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту та поновленню у зазначеній в цьому рішенні спосіб, оскільки рішення суду повинно бути не тільки законним, а і справедливим, а також в даному випадку повинна враховуватися і позиція правомірного очікування позивача щодо стягнення з відповідача основної суми боргу з інфляційними витратами та 3% річних за прострочення зобов`язання.

За цих обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики є обґрунтованими, тому позов слід задовольнити повністю в частині стягнення суми основної заборгованості та стягнути з відповідачки на користь позивача: 130 000 грн. основного боргу та частково 4387 грн. 50 коп. - 3% річних.

Судові витрати у вигляді судового збору стягнути з відповідачки на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі в сумі1343 грн. 87 коп.

На підставі вищенаведеного та статтей 526, 530,610, 629,1049 ЦК України, ст.ст. 1-18,76-81, 141, 209-241, 259, 263-265, 268, 354, 355, 430 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт Серії НОМЕР_1 , РНКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт Серїі НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: с. Вишняки, Лубенського району Полтавської області), суму боргу 134 387 ( сто тридцять чотири тисячі триста вісімдесят сім) грн 87 коп, з яких 130 000 грн основна сума боргу, 4387 грн. 50 коп. - 3% річних.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1343 (одну тисячу триста сорок три) грн 87 коп.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення шляхом подачі відповідної заяви до Полтавського апеляційного суду або, у відповідності до п. 15.5 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, до Хорольського районного суду Полтавської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи). Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: