Провадження № 2/521/1156/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 березня 2021 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Мазун І.А.,
за участю секретаря судового засідання Коваль Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Компанія Дасті» про застосування наслідків недійсності правочинів, -
До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ТОВ «Компанія Дасті» про застосування наслідків недійсності правочинів, та просить суд застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з ТОВ «Компанія Дасті» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 32 807 грн., відсотків за користування чужими грошовими коштами у розмірі 5 653,58 грн., інфляційних збитків у загальному розмірі 1 128,56 грн., три відсотки річних у загальному розмірі 997,69 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5000 грн.
Таким чином TOB «Компанія Дасті» незаконно отримало кошти на погашення кредитних договорів та умисно уникає досудового урегулювання спору, що змусило її звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки відповідач не відповідає на її звернення.
Представник позивач в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання слухання справи повідомлявся за його місцезнаходженням.
Згідно ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 05.12.2013 року між ПАТ «Імексбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання кредиту №2558187/N.
Пунктом 1.1. зазначеного договору, банк зобов`язується для власних потреб Позичальника надати кредит для сплати коштів понад кредитовий залишок коштів на рахунку (надалі - Овердрафт) шляхом встановлення на поточний рахунок позичальника ліміту Овердрафту та зарахування коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 (далі - Картковий рахунок) Для поповнення карткового рахунку використовувати ставку за користування кредитом із розрахунку 12 % річних від суми заборгованості, комісію передбачену цим договором та виконувати інші зобов`язання згідно цього договору. Кредит надається за допомогою платіжної картки VISA у готівковій чи безготівковій формі, в межах встановленого строку та ліміту овердрафту.
Постановою Південно-Західного апеляційного господарського суду від 11 березня 2019 року, апеляційна скарга ТОВ «Компанія Дасті» залишена без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 15 серпня 2018 року по справі № 916/1253/15 - без змін.
Постановою Верховного Суду від 13 червня 2019 року по справі № 916/1253/15 касаційна скарга ТОВ «Компанія Дасті» залишена без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 15 серпня 2018 року та Постанова Південно-Західного апеляційного господарського суду від 11 березня 2019 року по справі № 916/1253/15 - без змін.
Приписами ч. 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Таким чином, оскільки Договір про відступлення права вимоги від 21 листопада 2014 року, що укладений між АТ «Імексбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрегат», тристоронній Договір про заміну сторони в зобов`язанні від 26 грудня 2014 року, що укладений між АТ «Імексбанк», Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрегат» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Дасті», Договір від 06 січня 2015 року про внесення змін до Договору про відступлення права вимоги від 21 листопада 2014 року, що укладений між АТ «Імексбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Дасті» Рішенням Господарського суду Одеської області від 15 серпня 2018 року по справі № 916/1253/15 визнані недійсними, проте, на їх виконання Позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 32 807,00 гри, то відповідно до ст. 216 ЦК України підлягають застосуванню наслідки недійсного правочину шляхом стягнення з Відповідача на користь Позивача грошових коштів у розмірі 32 807,00 грн.
Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Частина 1 ст. 1214 ЦК України зазначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.
Окрім того, частиною другою вищезазначеної статті встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.
Стаття 536 ЦК України встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до п.6.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 року №14, проценти зазначені у ст.536 ЦК України , - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін ст.536 ЦК України є, по - перше, факт користування чужими коштами , по - друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад статтями 1048,1054,1061 ЦК України).
Як було вказано вище, рішення Господарського суду Одеської області від 15 серпня 2018 року по справі № 916/1253/15, яким Договір про відступлення права вимоги від 21 листопада 2014 року, Договір про заміну сторони в зобов`язанні від 26 грудня 2014 року, Договір від 06 січня 2015 року про внесення змін до Договору про відступлення права вимоги від 21 листопада 2014 року було визнано недійсними, набуло законної сили 13.06.2019 року. Отже підстава володіння грошовими коштами ОСОБА_1 . Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Дасті» зникла саме 13.06.2019 і, відповідно, у Відповідача виникло зобов`язання зі сплати відсотків за користування безпідставно набутими грошовими коштами.
Оскільки розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами прямо не передбачений главою 83 ЦК України, то до даних правовідносин (за аналогією закону ) може бути застосований розмір відсотків визначений для договору позики (ст.1048 ЦК України).
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст.1048 ЦК України).
Правовідносини, що виникли між Позивачем і Відповідачем є подібними до правовідносин, які виникають між позикодавцем та позичальником при укладанні договору позики, а саме подібність відносин полягає в користуванні коштами. Отже право на нарахування та отримання процентів за користування грошовими коштами у разі їх безпідставного одержання передбачено законом.
Законодавством передбачено, що Відповідач повинен був повернути отримані ним кошти протягом 5- ти днів. Рішення Господарського суду Одеської області від 15 серпня 2018 року № 916/1253/15 набуло законної сили 13.06.2019 року, отже ТОВ «Компанія Дасті» було зобов`язано повернути отримані кошти не пізніше 18.06.2019 року, однак цього зроблено не було.
Облікова ставка НБУ за період з 13.08.2019 року по 18.08.2019 ( проміжок часу за який ТОВ «Компанія Дасті» зобов`язано було повернути отримані кошти) складала 17 % річних.
Відповідач прострочив виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 32 807,00 грн (станом 21.08.2020 року) на 370 днів, 17% з 32 807,00 грн. складають 5 577,19 грн. Отже сума відсотків за користування чужими грошовими 5653,58 грн.
Отже, з огляду на вищезазначене та враховуючи те, що Відповідач прострочив повернення безпідставно набутих коштів у загальному розмірі 32 807,00 грн., згідно з доданим до позову розрахунком, інфляційні збитки станом на 21.08.2020 року включно становлять 1 128,56 грн.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11).
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2045/16-ц роз`яснено, що 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
З огляду на вищезазначене та враховуючи те, що ТОВ «Компанія Дасті» прострочило повернення безпідставно набутих коштів у загальному розмірі 32 807, 00 грн. розмір 3% річних станом на 21.08.2020 року становить 32 807,00 грн.*3%*370 днів /100% /365днів = 997,69 грн.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу. в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 ЦПК України.
Згідно ч. ч. 1 -2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показанням свідків.
У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до договору про надання правової допомоги від 11 серпня 2020 р. №11/08/20 ОСОБА_2 надавав правничу допомогу ОСОБА_1 . Згідно з актом виконаних робіт від 20.08.2020 р. до вказаного договору загальна сума витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу складає 5 000 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .
У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Керуючись ст.ст. 76-78, 83, 258-259, 263-265, 268, 280-283, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 216, 625, 1212, 1214 ЦК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Компанія Дасті» про застосування наслідків недійсності правочинів задовольнити.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
ГОЛОВУЮЧИЙ І.А. МАЗУН