ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2310/21 Справа № 201/6491/20 Головуючий у першій інстанції: Ткаченко Н. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 05.03.2015 він уклав з ПрАТ «СК «Інгосстрах» договір добровільного страхування непередбачених фінансових витрат №DNH0JL-15256К9, який передбачав виплату позивачу страхового відшкодування в розмірі 10000,00 грн, у випадку втрати позивачем постійного місця роботи внаслідок розірвання трудового договору за ініціативою роботодавця у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. Наказом №563-ос від 05.09.2019 позивача звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України з 26.10.2019 Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, проте листом відповідача від 30.10.2019, позивача повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі пп.7 п.4.1. Умов страхування, у зв`язку із виходом позивача на пенсію після розірвання трудового договору. Позивач не погоджується із позицією страховика щодо підстави відмови у виплаті, а саме «після розірвання трудового договору страхувальник вийшов на пенсію, в тому числі достроково», оскільки відповідачем визнається, що пенсію позивачеві призначено з 27.03.2015, тобто після звільнення з роботи у жовтні 2019 року статус позивача як пенсіонера жодним чином не змінився, а вихід на пенсію в розумінні п.4.1. Умов страхування не відбувся. Тому, позивач просив стягнути з відповідача страхове відшкодування за договором добровільного страхування непередбачених фінансових витрат від 05.03.2015 №DNH0JL-15256К9 у розмірі 10000,00 грн. та відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірною відмовою у виплаті страхового відшкодування у розмірі 2500,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року частково задоволено позовні вимоги, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 10000,00 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн., а всього 11000,00 грн; в задоволенні решти позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди відмовлено; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 739,90 грн.

В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах», посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 05.03.2015 ОСОБА_1 уклав з ПрАТ «СК «Інгосстрах» договір добровільного страхування непередбачених фінансових витрат № DNH0JL-15256К9, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані із страхуванням на випадок непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати страхувальником роботи (а.с.8).

Договір укладено відповідно до Правил добровільного страхування фінансових ризиків (нова редакція від 09.04.2014), зареєстрованих Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 22.05.2014р. за № 1814180.

За умовами договору і Правилами страхування, страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в розмірі 10000,00 грн., а страхувальник зобов`язується своєчасно сплачувати страховику страхові платежі (розділи 4, 7 договору).

Відповідно до п.6.1. договір діє 12 місяців з 07.03.2015р. по 06.03.2016р. включно (але не більше, ніж сплачуємий період). Цей договір лонгується на такий же строк у разі сплати наступних страхових платежів та коли жодна із сторін не заявила про відмову в його продовжені.

Обставини сплати позивачем страхових платежів відповідачем не заперечуються та не спростовуються.

Згідно з п.п. 5.1. 5.3. Договору, страховим випадком є понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати ним постійного місця роботи. Під втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємств, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Страхове відшкодування не виплачується, якщо страховий випадок стався протягом перших трьох місяців з дня набрання чинності договором.

Згідно пп.7 п.4.1 договору страховик має право відмовити страхувальнику (вигодонабувачу) у виплаті страхового відшкодування, якщо після розірвання Трудового договору страхувальник вийшов на пенсію, в тому числі достроково (а.с.9).

На підставі наказу Державного спеціалізованого підприємства Чорнобильський спецкомбінат №563-ос від 05 вересня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з 26.10.2019 в зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, скорочення чисельності та штату працівників управління відповідно до п.1 ст.40 КзпП України (а.с.10).

З листа ПрАТ «СК «Інгосстрах» встановлено, що позивач звернувся із заявою про настання страхового випадку 23.10.2019. У відповідь на його заяву ПрАТ «СК «Інгосстрах» листом (вих. №30.10.2019/003-Z199NРВ700002C) повідомлено, що подія кваліфікується як скорочення штатного розкладу і чисельності співробітників підприємства. Згідно пп.7 п. 4.1 Умов страхування, страхове відшкодування не виплачується, якщо після розірвання трудового договору страхувальних вийшов на пенсію, в тому числі достроково. Тому, у виплаті страхового відшкодування відмовлено (а.с.12).

Згідно довідки №26477 від 28.10.2019, ОСОБА_1 , 1965 року народження, знаходиться на обліку в ГУ ПФУ в м.Києві (отримувачів пенсії Деснянського району). Одержує пенсію за віком з 27.03.2015 по довічно (а.с.11).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про страхування» предметом договору особистого страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов`язані з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору».

Розділом 5 вищевказаного договору добровільного страхування передбачено, що страховим випадком розуміється втрата постійного місця роботи. Втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміна в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, вищевказаний договір страхування між сторонами укладено з метою захисту майнового інтересу в разі настання певної події, яка обумовлена умовами цього договору страхування, тобто здійснення страховиком страхової виплати в разі настання страхового випадку за ризиками, визначеними договором страхування.

Так, при розгляді справи встановлено, що позивачку було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Отже, ця подія є страховим випадком відповідно до умов укладеного між сторонами договору добровільного страхування (розділ 5 договору), який є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався.

Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.02.2018р. у справі № 464/8852/15 (провадження № 61-5572св18).

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 990 ЦК страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Аналіз цих норм закону дозволяє дійти висновку про те, що обов`язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику виникає у разі, якщо такий страховий випадок прямо передбачений умовами договору страхування.

Якщо ж подія, що настала, не може бути кваліфікована як страховий випадок відповідно до умов договору страхування або закону, обов`язок у страховика здійснити страхову виплату не виникає.

Статтею 991 ЦК України і ст. 26 Закону України «Про страхування» передбачені випадки відмови страховика від здійснення страхової виплати. Так, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що позивач втратив роботу через скорочення штату, що згідно договору страхування є страховим випадком та страховик зобов`язаний виплатити страхувальникові грошову суму (страхову виплату) в розмірі 10000,00 грн, що обумовлена сторонами в договорі; враховуючи, що після розірвання трудового договору позивач права на призначення пенсії за віком не здобув, а отримував інший вид пенсії, спеціального характеру та його статус, як пенсіонера, після звільнення не змінився, - колегія приходить до висновку, що ця подія є страховим випадком відповідно до умов укладеного між сторонами договору добровільного страхування (розділ 5 договору), який є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався, тому на користь позивача підлягає стягненню страхова виплата у розмірі 10000,00 грн.

Колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач при укладенні договору добровільного страхування порушив п.1.2.7 договору, оскільки зобов`язаний був надати інформацію про те, що на момент укладання даного договору 05.03.2015 він вже отримує пенсію за віком; оскільки даний договір укладено 05.03.2015, а пенсію позивач почав отримувати з 27.03.2015 та наявність статусу пенсіонера, який отримує пенсію спеціального характеру, жодним чином не впливає на оцінку страхового ризику.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного розміру страхового відшкодування суперечить практиці Верховного Суду, який в аналогічній справі підтвердив законність та обґрунтованість стягнення із апелянта страхового відшкодування саме в повному визначеному договором страхування розмірі - 10000,00 грн (Постанова Верховного Суду від 21.02.2018 по справі №464/8852/15).

Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодження здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків.

Встановивши безпідставність тверджень позивача щодо заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, - колегія дійшла висновку, що місцевим судом необґрунтовано задоволено позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди. Умовами договору страхування стягнення моральної шкоди не передбачено.

За змістом ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково; позивач на підставі ст.22 Закону України Про захист прав споживачів звільнений від сплати судового збору, - з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 672,64 грн (840,80х80%).

Крім того, враховуючи часткове задоволення задоволення позовних вимог, Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Інгосстрах» необхідно компенсувати за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір у розмірі 252,24 грн. (1261,00х20%), що сплачений апелянтом при подачі апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення місцевого суду в частині стягнення моральної шкоди з ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 1000,00 грн.; в частині розподілу судових витрат скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 01 грудня 2020 року в частині визначення до стягнення загальної суми в розмірі 11000,00 грн. скасувати.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» () в дохід держави судовий збір в сумі 672 (шістсот сімдесят дві) грн. 64 коп.

Приватному акціонерному товариству «Страхова компанія «Інгосстрах» () компенсувати за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір у розмірі 252 (двісті п`ятдесят дві) грн. 24 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді