ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/980/21 Справа № 204/3937/19 Головуючий у першій інстанції: Дубіжанська Т. О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем ОСОБА_1 18.09.2004 року уклала шлюб. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07.03.2019 року шлюб між сторонами розірвано. За час спільного життя сторонами було набуто легковий автомобіль «MITSUBISHI OUTLANDER», 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який спочатку був оформлений на ім`я позивача, а 05.12.2018 року за наполегливим проханням відповідача був переоформлений на його ім`я. Судовим експертом Пилипенко О.С. на запит позивача було визначено середню ринкову вартість спільного транспортного засобу. Так, зазначений автомобіль в середньому коштує 272 360 грн. Придбаний нами автомобіль є спільною сумісною власністю, яка придбана на спільні кошти під час шлюбу. Автомобіль не є подарунком позивачу або відповідачу, не є спадковим майном, а тому підлягає розподілу між сторонами. З урахуванням того, що відповідач має права на управління транспортними засобами та автомобіль знаходиться в його користування, позивач просила суд автомобіль залишити в його користуванні, а їй виплатити компенсацію в розмірі 1/2 частини його вартості, яку стягнути з відповідача. У зв`язку з тим, що відповідач ухиляється від вирішення питання щодо поділу автомобіля в добровільному порядку ОСОБА_3 вимушена звернутися до суду за захистом своїх майнових прав. Тому, позивач просила визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль легковий «MITSUBISHI OUTLANDER», 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та стягнути з відповідача ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки спільно набутого майна подружжя - автомобіля, в сумі 136180,50 грн та судові витрати по справі в сумі 8361,80 грн, які складаються з 7000,00 грн. - витрат на правничу допомогу та 1361,80 грн. судового збору по цій справі.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року частково задоволено позов, вирішено визнати автомобіль «Mitsubishi Outlander», 2009 р.в., н/з НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; впорядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити автомобіль «Mitsubishi Outlander», 2009 р.в., н/з НОМЕР_1 в особисту власність відповідача ОСОБА_1 ; в рахунок компенсації 1/2 частини автомобіля «Mitsubishi Outlander», 2009 р.в., н/з НОМЕР_1 , стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_3 кошти в сумі 136180,50 грн, судовий збір в сумі 1746,01 грн, а всього стягнути кошти в сумі 137926,51 грн; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, 18.09.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 748 (а.с.4).

Судом першої інстанції встановлено, що 09.08.2016 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та до фактичного припинення шлюбних відносин, ними було придбано автомобіль «Mitsubishi Outlander», 2009 року випуску, який було зареєстровано за позивачем.

Згідно листа ТСЦ № 1242 МВС України від 14.03.2019 року №31/4/1242-18аз, автомобіль «Mitsubishi Outlander», 2009 року випуску, н/з НОМЕР_1 було зареєстровано 05.12.2018 року за громадянином ОСОБА_1 (а.с.6).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 березня 2019 року по справі №202/734/19, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно до відповіді судового експерта Пилипенко О.С. на запит позивача № 70/19А від 15.05.2019 року, середню ринкову вартість спірного транспортного засобу «MITSUBISHI OUTLANDER», 2009 року випуску, визначено як 272360,00 грн. (7-8).

Судом першої інстанції в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Колегія наголошує, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , згідно їх пояснень, є родичами сторін, безпосередньо заінтересовані у результатах розгляду справи, тому їхні покази не можуть бути прийняті судом у якості належних та допустимих доказів.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постановах в постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі 6-843цс17 та Верховного Суду від 06.02.2018 року 61-2446св18, 07.02.2018 року у справі 61-524св18, 19.06.2019 року у справі 621/302/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності подружжя; встановивши, що спірний автомобіль «MITSUBISHI OUTLANDER», 2009 року випуску, н/з НОМЕР_1 придбаний під час перебування сторін справи у зареєстрованому шлюбі, під час спільного проживання; встановивши, що вартість спірного автомобіля складає 272360,00 грн ; враховуючи, що вказаний автомобіль перебуває у володінні відповідача, позивачка авто не користується, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача компенсації половини вартості транспортного засобу позивачу у розмірі 136180,50 грн.

Доводи апелянта про придбання автомобіля за його особисті кошти, за рахунок спадкового майна і що цей автомобіль було придбано лише за ці кошти, що унеможливлює визнання його об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, - є недоведеними; належних та допустимих доказів на підтвердження такої позицій суду не надано, презумпцію права спільної сумісної власності відповідачем не спростовано; клопотань про витребування відповідних доказів судом відповідачем не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання.

Колегія звертає увагу, що позивач рішення місцевого суду не оскаржує; просила про стягнення з відповідача 1/2 частини вартості автомобіля без внесення цих коштів на депозитний рахунок суду до ухвалення рішення місцевим судом. Такою позицією позивача не порушуються права та законні інтереси відповідача.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді