Справа пр. № 2/756/2156/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Колесник А.В.,

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник відповідача - Букало Я.Я. ,

представник третьої особи - Ярмоленко К.Ю. ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звільнення майна з-під арешту, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звільнення майна з-під арешту.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1 .

У лютому 2020 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 виявили, що на їх квартиру накладено арешт постановою відділу державної виконавчої служби (м. Київ) від 21 липня 2005 року № АА 892513. Обтяження зареєстровано Другою луцькою державною нотаріальною конторою 10 серпня 2005 року за № 2274402. При цьому власником квартири АДРЕСА_1 вказано ОСОБА_5 .

Як стверджували позивачі, діяльність Другої луцької державної нотаріальної контори на сьогодні припинена, а документи діловодства та архіву передано до Волинського обласного нотаріального архіву.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо неправомірності накладеного на їхню квартиру арешту. Заявникам було повідомлено, що у відділі відсутні виконавчі документи, за якими відкрито виконавче провадження та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , та відмовлено у наданні інформації щодо підстав накладення арешту, оскільки виконавчі провадження, які були передані до архіву Оболонського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до 2018 року, знищені за строками зберігання. Також заявників було проінформовано, що постанова відділу державної виконавчої служби (м. Київ) від 21 липня 2005 року № АА 892513 у Волинському обласному нотаріальному архіві відсутня. За таких обставин Оболонським районним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у знятті арешту з квартири АДРЕСА_1

Наявність арешту, накладеного на належну позивачам квартиру, унеможливлює розпорядження нею.

Ураховуючи наведене, позивачі просили суд зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою відділу державної виконавчої служби (м. Київ) від 21 липня 2005 року № АА 892513; виключити з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 10 серпня 2005 року за № 2274402 про арешт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) не здійснювало жодних заходів щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та не має жодних повноважень відповідно до ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" та Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5, знімати арешт цього об`єкта нерухомості.

З цих підстав відповідач просив суд відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у задоволенні їх позовних вимог.

Позивачі подали до суду відповідь на відзив, в якому зазначили про необґрунтованість доводів Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), зазначених у відзиві. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 стверджували, що відсутність у Волинському обласному нотаріальному архіві постанови відділу державної виконавчої служби (м. Київ) від 21 липня 2005 року № АА 892513 свідчить про безпідставність накладення арешту на майно позивачів. Також вони вказували на те, що ст. 2 Закону України "Про нотаріат" контроль за організацією нотаріату, перевірка організації нотаріальної діяльності нотаріусів, дотримання ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства здійснюються Міністерством юстиції України та його територіальними органами. Позаяк діяльність Другої луцької державної нотаріальної контори припинено наказом Міністерства юстиції України від 24 жовтня 2017 року № 3284/5, а всі документи передано Волинському обласному нотаріальному архіву, належним відповідачем у справі є Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Третя особа Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) письмові пояснення щодо позову чи відзиву до суду не подала.

У судовому засіданні позивачі підтримали позовні вимоги з мотивів, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у зв`язку тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Заслухавши вступні слова позивачів, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

Ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ст. 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру від 13 травня 2002 року серії НОМЕР_1 виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а. с. 5-6). Те, що позивачі є власниками згаданого об`єкта нерухомості підтверджується також інформаційною довідкою від 12 лютого 2020 року КВ-2020 № 5209, виданою комунальним підприємством Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" (а. с. 7).

На квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт постановою відділу державної виконавчої служби (м. Київ) від 21 липня 2005 року № АА 892513. Обтяження зареєстровано Другою луцькою державною нотаріальною конторою 10 серпня 2005 року за № 2274402 (а. с. 8, 62). При цьому в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зазначено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 .

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (тут і далі - у редакції, чинній на час накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 ) заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на майно боржника; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в порядку, встановленому законодавством.

За приписами ч. ч. 1, 3, 5, 6 ст. 55 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV арешт застосовується для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб (ч. 6 ст. 55 Закону України "Про виконавче провадження"). Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у ч. 2 цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного відділу державної виконавчої служби або до суду у 10-денний строк.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено ч. 4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ.

Боржник управі оскаржити арешт, накладений на його майно виконавцем у рамках виконавчого провадження, шляхом подання скарги на рішення виконавця у порядку, визначеному розділом VIII ЦПК України.

Натомість особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ).

Аналогічна норма була передбачена і ч. 1 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV.

Згідно з ч 1 ст. 2, ч. 1 ст. 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, а також інших правовідносин, з єдиним обмеженням, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Указані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Позивачі стверджували, що вони є власниками майна - квартири АДРЕСА_1 , а не боржник ОСОБА_5 , отже, вони повинні були пред`явити позов про визнання права власності на вказаний об`єкт нерухомості та звільнення цього майна з-під арешту. Однак вимогу про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не заявили.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17, від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17).

У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Також у своїй постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 814/2030/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Проте ОСОБА_1 і ОСОБА_2 пред`явлено позов про звільнення з-під арешту майна до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), яке не є належним відповідачем у справі.

Клопотань про заміну відповідача чи залучення співвідповідачів позивачі у ході розгляду справи не заявляли.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у задоволенні їх позову до відповідача Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звільнення майна з-під арешту.

Керуючись ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 200, 206, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звільнення майна з-під арешту - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 14 квітня 2021 року