Провадження № 2/522/4179/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Стогнієнко Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Державний реєстратор Комунального підприємства « Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Юлія Анатолівїна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дишлева Тетяна Володимирівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як законний представник ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністарції Одеської міської ради про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить суд:

-Визнати спадщину після смерті ОСОБА_9 , що складається з трьохкімнатної квартири загальною площею - 64,9 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відумерлою;

-Визнати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру загальною площею - 64,9 кв.м., житловою площею - 38,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

-Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_2 .

-Встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що в ході судового розгляду по справі 522/9017/19 Позивачу стало відомо, що в 1978 році ОСОБА_10 та його сім`ї у складі: дружини - ОСОБА_9 , сина - ОСОБА_11 , онука - ОСОБА_12 , був виданий ордер на трьохкімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Особистий рахунок після смерті ОСОБА_10 був переоформлений на ОСОБА_9 .

В 1979 році ОСОБА_9 , її син - ОСОБА_11 , онук - ОСОБА_12 , були зареєстровані у названій квартирі.

У 1992 році ОСОБА_13 купила спірну квартиру.

В 1995 році ОСОБА_13 була знята з реєстрації місця проживання з названої квартири та іммігрувала до Ізраїлю, де згодом і померла.

У 2001 році ОСОБА_11 переїхав до Ізраїлю на постійне місце проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер. При цьому, ОСОБА_11 не знявся з реєстрації місця проживання та й досі зареєстрований у вищеназваній квартирі.

З 2001 року по дійсний час ОСОБА_4 користується квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , сплачує від імені ОСОБА_11 комунальні платежі.

23.02.2018р. державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на названу квартиру за ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу. Позивач вважає, що цей договір не набув чинності оскільки не був нотаріально посвідчений; спірна квартира не була передана покупцеві, а тому вважається неукладеним та таким, що не породжує будь-яких прав та обов`язків для сторін договору.

Також, позивач зазначає, що оскільки з моменту укладання на Одеській універсальній біржі «Витязь» договору купівлі-продажу нерухомого майна до формування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно законодавством України була передбачена обов`язкова реєстрація речових прав на нерухоме майно в КП БТІ, яка не була проведена сторонами договору, право власності на спірну квартиру за цим договором у ОСОБА_1 не виникло, а також не визнано дійсним у судовому порядку.

11.10.2018р. ОСОБА_1 продала названу квартиру ОСОБА_2

07.06.2019р. ОСОБА_2 продав цю квартиру ОСОБА_3 .

Крім того, позивач зазначає, що у ОСОБА_13 , в якості спадкодавця, яка померла в Ізраїлі, відсутні спадкоємці за заповітом і за законом, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, у зв`язку з чим спадщину слід вважати відумерлою.

Згідно відомостей викладених з позові, документи, які підтверджують смерть ОСОБА_13 можуть бути надані ОСОБА_4 та/або витребувані судом за клопотанням Позивача у відповідному консульському відділі посольства Ізраїль.

Також в позові зауважується, що оскільки територіальна громада з часу відкриття спадщини набула права на квартиру, однак квартира вибула з її володіння, то це є підставою для витребування квартири з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь позивача та скасування попередньої реєстрації права власності.

Від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшли заперечення, в яких остання просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступне. Рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі № 520/20066/18 ухвалено стягнути з ОСОБА_2 заборгованість на користь ОСОБА_14 . Під час виконання рішення суду ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 із пропозицією продати спірну квартиру, з метою погашення заборгованості перед стягувачем. Виконавчою службою при виконанні рішення суду, було роз`яснено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 основні вимоги до придбання ОСОБА_3 спірного майна. Стягувачем ОСОБА_14 було надано відповідну згоду ОСОБА_2 на продаж арештованої квартири у відповідності до п. 8 ст. 26 ЗУ «Про Виконавче провадження».

20.05.2019р., ОСОБА_3 разом із ОСОБА_2 уклали попередній договір, за яким сторони домовились в строк до 01.09.2019 року укласти основний договір купівлі-продажу вищевказаної квартири.

07.06.2019р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений Договір купівлі-продажу названої квартири.

ОСОБА_3 зазначила, що, зі слів ОСОБА_2 , сам він у вказаній квартирі не проживав, та надав усну згоду на тимчасове безоплатне мешкання в ній невідомих ОСОБА_3 на той час осіб, задля надання належної охорони майну. При цьому, коли у ОСОБА_3 стане така потреба, вказані люди, після укладання належного договору купівлі-продажу квартири, не стануть перешкоджати у користуванні та розпорядженні майном.

Однак, після того, як ОСОБА_3 стала власником вказаної квартири, на вимоги звільнити майно, ОСОБА_4 безпідставно продовжила користуватись вказаним житлом та виселитись відмовилась, у зв`язку з чим ОСОБА_3 була вимушена звернутися до суду, внаслідок чого її право було захищено судом.

Так, ОСОБА_3 вважає, вона придбала квартиру у порядку, встановленому для виконання судових рішень, у зв`язку з чим ніхто не може її витребувати в неї.

Також, ОСОБА_3 зауважує, що ніким не спростований факт добросовісного та правомірного набуття за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, Казимирська зазначає, що смерть ОСОБА_13 ніяким чином не підтверджена, що свідчить про те, що названа квартира не може вважатись відумерлою спадщиною.

Від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позову відмовити та повідомив, що 11.10.2018р., між ним та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі продажу, за якою він купив квартиру під АДРЕСА_2 .

Далі, рішенням суду ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_14 заборгованість за розпискою.

Під час виконання рішення суду, ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з пропозицією продати квартиру АДРЕСА_2 .

20.05.2019р. ОСОБА_3 разом із ОСОБА_2 уклали попередній договір, за яким сторони домовились в строк до 01.09.2019 року укласти основний договір купівлі-продажу вищевказаної квартири.

07.06.2019р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений Договір купівлі-продажу названої квартири.

Також ОСОБА_2 пояснив, що сам він у вказаній квартирі не проживав, та за проханням ОСОБА_1 надав дозвіл на тимчасове проживання ОСОБА_4 зі своїм чоловіком, які фактично здійснюють охорону майна, але при умові того, що якщо йому знадобиться вказана квартира, то ОСОБА_4 зі своїм чоловіком мають її звільнити.

Третя особа ОСОБА_6 , як законний представник ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , пояснив, що в квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані та проживають його малолітні діти. Вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, так як квартира придбана ОСОБА_3 у встановленому законом порядку.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлені належним чином у встановленому порядку.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши наявні та надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

Матеріалами справи встановлено, що 15 січня 1992 року Управління житлового господарства та соціального розвитку треста «Чорноморгідрострой» продало, а ОСОБА_13 придбала квартиру АДРЕСА_2 .

На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №2001-011 Ц від 21.06.2001 року ОСОБА_13 продала, а ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_2 . Договір укладено на Одеській універсальній біржі «Витязь» та зареєстрований в Журналі реєстрації договорів по об`єктам нерухомості за реєстраційним №2001-011Ц від 21.06.2001 року.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/ захисту в обраний спосіб.

У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки договір купівлі-продажу було укладено у 2001 році, для надання йому оцінки слід застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу УРСР, що діяли на момент укладення договору.

Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно положень ст.ст. 47, 227 ЦК УРСР угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягали обов`язковому нотаріальному посвідченню. Недодержання нотаріальної форми тягло за собою недійсність угоди.

При цьому, у відповідності до ст.15 Закону України «Про товарні біржі», в редакції, яка діяла на момент укладення договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалася укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

На дату укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст. ст. 3, 15, 17 Закону України «Про товарні біржі», тобто встановлений законом спеціальний порядок.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Таким чином, зважаючи на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_13 та ОСОБА_1 керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору купівлі-продажу сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало; договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, слід відмітити, що доводи позивача не узгоджуються з висновками суду зробленими на підставі положень законодавства.

Крім того, 23 лютого 2018 року, на підставі наданих ОСОБА_1 документів, державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Ю.А. було зареєстровано право приватної власності на квартиру за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 25065893.

Виходячи з викладеного суд вважає, що позивачем не надано жодних належних та обґрунтованих доказів обставинам, на які він посилається стосовно недотримання законної процедури щодо укладання на Одеській універсальній біржі «Витязь» договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Одночасно суд зауважує, що позивач не заявляв позовних вимог про визнання названого договору недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Суд зауважує, що перевіривши умови договору на предмет законності, недійсність договору купівлі-продажу нерухомого майна №2001-011 Ц від 21.06.2001, законом не встановлена.

Суд також критично ставиться до вимоги позивача про визнання спадщини після смерті ОСОБА_9 , що складається з трьохкімнатної квартири загальною площею - 64,9 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відумерлою, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1216 ЦК України затверджено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

В ч. 1 ст. 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Отже, з системного аналізу перелічених норм слід дійти висновку, що орган місцевого самоврядування зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо особа померла та після неї залишилась спадщина, яка може бути успадкована спадкоємцями, але спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або усунені від права на спадкування, або не прийняли спадщину, або відмовились від її прийняття.

Відумерлість спадщини опосередковує перехід майна власника у зв`язку із смертю останнього.

Вважаючи, що ОСОБА_13 померла та спадщину після неї ніхто не приймав, представником Одеської міської ради, як органу місцевого самоврядування, на виконання положень ч. 1 ст. 1277 ЦК України, подано до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Однак, з долученого самим позивачем до справи листа Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 12.08.19 № 13747/51-17 вбачається, що актового запису про факт смерті ОСОБА_13 не виявлено.

З відомостей відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 18.07.2019р. вбачається, що ОСОБА_13 зареєстрованою/знятою по м. Одесі та Одеської області не значиться.

З відомостей викладених в позовній заяві вбачається, що саме в ході судового розгляду по справі 522/9017/19 Позивачу стало відомо про смерть ОСОБА_13 , при цьому документи на підтвердження смерті ОСОБА_13 мали бути під час розгляду в суді надані третьою особою ОСОБА_4 та/або витребувані судом за клопотанням Позивача у відповідному консульському відділі посольства Ізраїль, у разі задоволення клопотання судом. Так, третьою особою ОСОБА_4 в ході розгляду дійсної справи, жодного допустимого доказу на підтвердження факту смерті ОСОБА_13 суду надано не було. Крім того, з метою додержання та застереження основних засад (принципів) цивільного судочинства щодо змагальності сторін, судом задоволено клопотання Позивача про витребування доказів по справі, шляхом постановлення належної ухвали. Задля дослідження обставин, що підлягають доказуванню, судом було вирішено витребувати з посольства держави Ізраїль в Україні відомості про смерть ОСОБА_13 .

На виконання ухвали суду листом Консула Посольства Держави Ізраїль в Україні від 29 лютого 2020 року повідомлено, що інформацію та документи стосовно громадянки Ізраїль ОСОБА_9 необхідно витребувати у її родичів, які в свою чергу можуть звернутись до Посольства Держави Ізраїль і замовити необхідні документи.

Вказана відповідь Консула Посольства Держави Ізраїль в Україні не підтверджує суду факт смерті ОСОБА_13 .

Крім того, судом витребувалась інформація з Державної прикордонної служби України, однак у відповідь на ухвалу суду повідомлено, що не має можливості надати інформацію щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_13 , факти перетинання державного кордону України зазначеними в ухвалі особами в центральному сховищі даних інформаційно-телекомунікаційній системі прикордонного контролю «Гарт-1» (у тому числі в архівній баз даних) не виявлені.

Судом зауважується, що відповідно до положень ч.ч. 2-5 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, крім іншого: роз`яснює, у випадку необхідності, учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, цією ж нормою законодавець встановив, що Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В положеннях ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Крім того, ч. 4 ст. 83 ЦПК України передбачено, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Слід приділити увагу тим обставинам, що судом було надано позивачу завеликий термін для збирання доказів при проведенні попереднього судового засідання, однак позивачем, приймаючи до уваги те, що суд сприяв в реалізації сторонами їх процесуальних прав, не було наведено причин з яких він не може надати відповідні докази до суду.

При цьому суд враховує, що відповідно до положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України, належним доказом факту смерті особи може бути свідоцтво про смерть.

Отже, приймаючи до уваги сприяння судом у здійсненні сторонами своїх процесуальних прав, повне та всебічне дослідження судом матеріалів справи, доводів та обставин, на які посилаються сторони, позивачем не надано жодного доказу та не доведено суду головної підстави для визнання спадщини відумерлою смерті ОСОБА_13 , що позбавляє надати особі статусу спадкодавця, а квартирі яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відумерлої спадщини.

Виходячи з викладеного слід відмовити й у задоволенні вимоги позивача про визнання права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , так як вона є похідною від вимоги про визнання спадщини відумерлою.

Далі, 11 жовтня 2018 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 придбав у власність квартиру АДРЕСА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстровано в реєстрі за №308.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 січня 2019 року по справі № 520/20066/18 ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_14 заборгованість. На виконання цього рішення було видано виконавчий лист.

Постановою Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 17.04.2019р. було відкрито ВП № 58934649 з виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси № 520/20066/18, виданого 05.03.2019р.

Крім того, постановою Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 17.04.2019р. ВП № 58934649 було накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_2 , а саме квартиру АДРЕСА_2 .

25.04.2019р. ОСОБА_2 направив до Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області заяву, в якій просив повідомити про можливість реалізації квартири АДРЕСА_2 , керуючись положеннями ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» - в порядку встановленому для виконання судових рішень.

Листом № 15068 від 26.04.2019 року Першим Приморським ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області в особі начальника відділу Гусєв О.О. роз`яснено ОСОБА_2 , що за вказаним виконавчим провадженням, 17.04.2019 року накладено арешт на майно ОСОБА_2 , а саме на квартиру за реєстраційним номером 101, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64.9 кв.м, житловою площею - 38.3 кв.м. Також начальник відділу ОСОБА_15 повідомив, що частиною 8 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», дійсно передбачається, що у разі якщо при відкритті виконавчого провадження виконавцем накладено арешт на майно боржника, боржник за погодженням із Стягувачем має право передати йому таке майно або реалізувати його та передати кошти від його реалізації стягувану в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Після передачі майна стягувану або внесення покупцем коштів на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця арешт з проданого майна боржника знімається за постановою виконавця. Крім того, з листа начальника Гусєва О.О,. вбачається, що Перший Приморський відділ державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області, не заперечує проти продажу майна ОСОБА_2 , в порядку передбаченому для виконання судових рішень, в разі дотримання всіх істотних обставин вказаної норми права. Також, в листі звернено увагу ОСОБА_2 , що боржник, в дійсному виконавчому провадженні лише за погодженням із Стягувачем мав право реалізувати належне йому майно та передати кошти від його реалізації Стягувачу в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим листом № 520/20066/18 від 05.03.2019 року виданим Київським районним судом м. Одеси. У разі продажу майна боржника покупець повинен мав внести кошти за придбане майно на рахунок Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області. Після внесення покупцем коштів на рахунок Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області арешт з проданого майна мав знятися за постановою виконавця.

На зверення Казимирської з приводу можливості укладання із ОСОБА_2 , як с Боржником у виконавчому провадженні ВП № 58934649, договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 в порядку встановленому для виконання судових рішень та запевнення про скасування арешту, в разі внесення ОСОБА_3 , як покупцем, коштів на рахунок виконавчої служби, Перший Приморський відділ державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області, в особі в.о. начальника відділу Саламаха В.В. надіслав лист № 15252 від 03.05.2019 року, згідно до якого ОСОБА_3 повідомлено, що частиною 8 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо при відкритті виконавчого провадження виконавцем накладено арешт на майно боржника, боржник за погодженням із стягувачем має право передати йому таке майно або реалізувати його та передати кошти від його реалізації стягувану в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Після передачі майна стягувачу або внесення покупцем коштів на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця арешт з проданого майна боржника знімається за постановою виконавця. Також виконавчою службою роз`яснено, що в порядку встановленому для виконання судових рішень Боржник лише за погодженням із Стягувачем має право реалізувати належне йому майно та передати кошти від його реалізації Стягувану в рахунок повного або часткового погашення боргу. Після внесення покупцем коштів на рахунок відділу арешт з проданого майна знімається за постановою виконавця.

12.05.2019 року на адресу виконавчої служби та ОСОБА_2 , надійшла письмова згода Стягувача ОСОБА_14 по виконавчому провадженні № 58934649 на реалізацію належного ОСОБА_2 майна - квартири АДРЕСА_3 загальною площею 64,9 кв.м, житловою площею - 38.3 кв.м. в межах положення ч. 8 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», в порядку встановленому для виконання судових рішень.

10 травня 2019 року ОСОБА_3 звернулась до Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області заяву, в якій просила повідомити реквізити задля перерахування грошових коштів на користь Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, задля придбання вищеназваної квартири у ОСОБА_2 у порядку встановленому для виконання судових рішень.

20 травня 2019 року, на виконання рішення суду, з урахуванням положень ч. 8 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», за погодженням із стягувачем ОСОБА_14 , ОСОБА_2 було укладено попередній договір, за яким сторони домовились в строк до 01.09.2019 року укласти основний договір купівлі-продажу вищевказаної квартири за ціну 1 170 000 гривень 00 копійок. Договір посвідчений нотаріусом ОМНО Руденко Г.О. та зареєстрований в реєстрі за № 495.

В п. 2.2. вказаного Попереднього договору, ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , було обумовлено, що при підписанні цього договору, ОСОБА_2 має передати грошові кошти в певному розмірі на користь Державної виконавчої служби, в порядку встановленому для виконання судових рішень, відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

В подальшому, ОСОБА_3 були перераховані грошові кошти на рахунок Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області за виконавчим провадженням № 58934649 та разом із ОСОБА_2 виконані всі умови Попереднього Договору, в результаті чого було закінчено вказане виконавче провадження та виконавцем скасовано арешт квартири.

07 червня 2019 року, на виконання умов Попереднього договору, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений Договір купівлі-продажу квартири. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В., зареєстровано в реєстрі за №327. Номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31910148.

Положеннями ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» затверджено, у разі якщо при відкритті виконавчого провадження виконавцем накладено арешт на майно боржника, боржник за погодженням із стягувачем має право передати йому таке майно або реалізувати його та передати кошти від його реалізації стягувачу в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Після передачі майна стягувачу або внесення покупцем коштів на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця арешт з проданого майна боржника знімається за постановою виконавця.

Відповідна норма закону фактично врегульовує процедуру реалізації майна боржника в межах виконавчого провадження з урахуванням однієї із засад виконавчого провадження - диспозитивності (п. 4 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Разом з тим, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , не продавалося на електронних торгах, а тому не підлягає застосуванню даному випадку Порядок реалізації арештованого майна, який затверджено наказом МЮУ від 29.09.2016 року №2831/5.

Отже, правовідносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 цілком узгоджуються з вимогами ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Факт придбання ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 , в порядку ч. 8 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», тобто в порядку встановленому для виконання судових рішень, також підтверджується рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2019 року по справі № 522/9017/19.

Названим рішенням суду вирішено усунити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_4 та членів її родини.

Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами 1, 2 статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст. 391 ЦК України. власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (ст. 330 ЦК України).

Частиною 1 ст. 388 ЦК України, визначені випадки на витребування майна від добросовісного набувача власником. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, зокрема, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Крім того, ч. 2 ст. 388 ЦК України передбачено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Проаналізувавши матеріали справи, дослідивши докази надані сторонами у їх сукупності та заслухавши пояснення учасників процесу судом встановлено, що ОСОБА_2 правомірно набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 , а саме шляхом укладення 11 жовтня 2018 року договору купівлі-продажу. Вказаний Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстровано в реєстрі за №308.

Слід відмітити, що крім припущень позивача, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу тим обставинам, що ОСОБА_2 не мав права відчужувати названу квартиру на користь ОСОБА_3 . Отже, обставини, щодо недобросовісності дій ОСОБА_2 стосовно продажу ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 , спростовується викладеними положеннями законодавства та висновками суду зробленими на підставі зібраних сторонами доказів.

Таким чином, подальший покупець квартири ОСОБА_3 також вважається її добросовісним набувачем.

Суд прийшов до висновку, що 07 червня 2019 року ОСОБА_3 правомірно набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 , а саме шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_2 . Вказаний Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В., зареєстровано в реєстрі за №327. Номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31910148.

Оскільки в Україні право власності, зокрема на квартиру, виникає після державної реєстрації, то вважається, що ОСОБА_3 набула квартиру правомірно (презумпція правомірності правочину).

Одночасно судом зауважується, що позивач захищає свої права щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності від імені територіальної громади м. Одеси виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Тобто, єдиною підставою для звернення до суду з позовом про витребування майна навіть у добросовісного набувача, є те, що з таким позовом може звернутись лише власник цього майна, а також підтвердити, що набувачем придбане майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

Суд зауважує, що диспозиція статті 387-388 та 391 ЦК України застосовується виключно лише власником майна, а позивач у справі не є власником спірної квартири і ніколи не був.

Отже, підстави витребування майна відсутні, а тому вимоги позивача про витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_2 підлягають залишенню без задоволення, як такі що суперечать положенням законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Згідно п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Статтею ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналогічних висновків щодо застосування практики ЄСПЛ при розгляді справ зазначеної категорії дійшов Верховний суд при розгляді справи №916/1986/18 (пункти 49-49.4 постанови від 12.06.2019р.).

Право власності ОСОБА_3 на спірний об`єкт виникло після проходження належної законодавчої процедури, а саме купівлі квартири.

Перевіряючи відповідність втручання у право власності ОСОБА_3 вимогам статті 1 Першого протоколу до Конвенції, встановлюючи, по-перше, наявність майна в розумінні Конвенції, по-друге, наявність втручання у право заявника мирно володіти майном, по-третє, підстави виправданості втручання і беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази незаконності набуття ОСОБА_3 права власності на спірне майно, можна прийти до висновку про те, що право власності у ОСОБА_3 виникло на законних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги за своїми наслідками становлять втручання Позивача у право ОСОБА_3 на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позов пред`явлений за вищенаведених підстав задоволенню не підлягає.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, судові витрати понесені позивачем до відшкодування також не підлягають.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Державний реєстратор Комунального підприємства « Реєстраційна служба Одеської області» Хоменко Юлія Анатолівїна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлана Леонідівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дишлева Тетяна Володимирівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , як законний представник ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Орган опіки та піклування Приморської районної адміністарції Одеської міської ради про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09 квітня 2021 року.

Суддя Р.Д. Абухін

01.04.21