Справа № 347/1621/20
Провадження № 22-ц/4808/515/21
Головуючий у 1 інстанції Драч Д. С.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Девляшевського В.А., Пнівчук О.В.,

секретаря Пацаган В.В.,

з участю: представника АТ КБ «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференціїсправу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на заочне рішення Косівського районного суду від 10 лютого 2021 року під головуванням судді Драч Д.С. у м. Косів,

в с т а н о в и в:

Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ "ПриватБанк") 10.09.2020 звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіза кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.03.2013 відповідач отримав кредит із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, надано у користування кредитну картку. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі і надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому у договорі. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує. Станом 13.08.2020 заборгованість складає 16 121,22 грн, з яких 15 694,49 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 426,63 грн - заборгованість за простроченими відсотками. Просив стягнути вказану заборгованість та судові витрати.

Заочним рішення Косівського районного суду від 10 лютого 2021 року позов залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, прийнятим без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що заборгованість за кредитним договором погашена.

Вважає, що відповідно до копії заяви, яку відповідач особисто підписав та погодився з тим, що ця заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Цим самим відповідач зобов`язався виконувати вимоги умов та правил надання банківських послуг та самостійно ознайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

Апелянт вважає, що активація відповідачем картки та користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору.

У виписці по рахунку, убачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, а також наявний факт отримання ним коштів через банкомати та їх використання, однак такі не були повернуті банку.

Судом першої інстанції не враховано всіх доказів приєднання до умов договору., зокрема не враховано, витяг з умов та правил надання банківських послуг, копії наказу банку, щодо затвердження умов та правил надання банківських послуг, до яких приєднався відповідач.

Апелянт зазначає, що суд безпідставно відмовив у стягненні фактично отриманих кредитних коштів та нарахованих відсотків та порушив норми матеріального права.

Вважає, що суд здійснюючи перерахунок заборгованості, порушив умови договору, не врахував, що відповідач не звільнений від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом. Суд не звернув ували на те, що відповідачем не оспорювався факт погодження умов кредитування, у тому числі щодо порядку погашення заборгованості.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції прийняв рішення, не оцінивши усіх фактичних обставин справи та доводи позивача щодо наявності заборгованості.

Просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк», дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 22.03.2013 уклав з АТ КБ «Приватбанк» кредитний договір, підписавши заяву № б/н, згідно якої отримав кредит із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, надано у користування кредитну картку.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив, що в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, станом на 13.08.2020 згідно наданого позивачем розрахунку, утворилась заборгованість в розмірі 16121,12 грн., яка складається з: 15694 грн. 49 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту та 426 грн. 63 коп. - заборгованість за простроченими відсотками.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як доказ укладення договору з відповідачем банком надано анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, витяг з тарифів, витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунки заборгованості та виписку про рух коштів по картковим рахункам.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду України (постанова від 03.07.2019, справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19): роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім цього, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17 зазначила, що також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції дійшов висновку, що анкета-заява від 22.03.2013 року (а.с.15) не містить даних щодо домовленості сторін договору про сплату конкретних відсотків за користування кредитними коштами, сплати пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

В матеріалах справи не містять доказів про те, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https: www.privatbank.ua, які містяться в матеріалах справи, визнавались відповідачем як беззаперечні умови кредитного договору.

Такі документи не містять підпису ОСОБА_1 , а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.03.2013 шляхом підписання анкети-заяви.

Тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Згідно довідки, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», за кредитним договором № б/н від 22.03.2012 року були видані такі кредитні картки:

- № НОМЕР_1 , дата відкриття - 16.10.2014, строк дії до 05/18;

- № НОМЕР_2 , дата відкриття - 05.06.2018, строк дії 12/21;

- № НОМЕР_3 , дата відкриття - 23.07.2018, строк дії - 04/22, (а.с.13).

Випискою по картці (а.с.51-64), встановлено, що ОСОБА_1 постійно використовував кредитну картку шляхом знімання відповідної суми та періодичним поповненням кредитної картки.

З наданої виписки за період з 16.10.2014 по 12.06.2020 вбачається, що за кредитними картками виданими за період користування ОСОБА_1 отримав кредитних коштів на загальну суму 1 176 038,88 грн, а повернув на загальну суму 1 180 303,80 грн.

Випискою по рахунку ОСОБА_1 , наданою банком, підтверджується факт повної сплати ним отриманих в банку коштів та виключає можливість їх повторного стягнення з нього.

Судом вірно встановлено, що анкета-заява від 22.03.2013 року не містить відомостей про строки кредитування, не визначено відсоткову ставку, порядок та строки нарахування штрафів, пені, а тому підстави для їх нарахування відсутні.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 , не були повернуті банку отримані ним кошти, не заслуговують на уваги, оскільки спростовуються наданою випискою за період з 16.10.2014 по 12.06.2020, з якої убачається, що ОСОБА_1 повернув банку всю суму отриманих ним кредитних коштів (а.с 51-64).

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано всіх доказів приєднання до умов договору, зокрема не враховано, витяг з умов та правил надання банківських послуг, копії наказу банку, щодо затвердження умов та правил надання банківських послуг є невірними, оскільки спростовані висновками які були надані судом першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що відповідач не звільнений від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом, не може бути підставою для їх стягнення, оскільки відсутній передбачений обов`язок відповідача по їх сплаті в підписаній анкеті-заяві від 22.03.2013.

Крім того, витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» і витяг з «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування чи зміни з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Косівського районного суду від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

О.В. Пнівчук