справа №619/4003/20
провадження №2/619/130/21
РІШЕННЯ

іменем України

09 квітня 2021 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого суддіБолибока Є.А.
за участю секретаря судового засідання Шемякіної І.О.

Справа № 619/4003/20

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: адвокат Лаленков С.М.;

відповідач: ОСОБА_2 ;

третя особа: ОСОБА_3 ;

представник третьої особи: адвокат Щербина Л.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позовпро скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації прав.

Стислий виклад позиції сторін.

10 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив: скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Дергачівської нотаріальної контори Харківської області Медяник О.В. від 03 серпня 2012 року (реєстраційний № 2-537) на ім`я ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, реєстраційний № 2-537, виданого Дергачівською державною нотаріальною конторою 03.08.2012, та припинити право власності ОСОБА_2 на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 36960290), припинити обтяження зазначеного нерухомого майна (номер запису про обтяження 32603297); скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21.07.1997 по справі № 2-469 та припинити право власності ОСОБА_4 на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначив,що у 2019 році йому стало відомо, що 21.07.1997 Дергачівським районним судом Харківської області ухвалено рішення по справі № 2- 469/1997р. про задоволення позову ОСОБА_4 до синів - ОСОБА_1 (позивача), ОСОБА_5 (рідного брата позивача) про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування по закону після смерті батька - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в порядку забудови на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та складається із будинку «А-1», що складає 27/50 частин всього домоволодіння та будинку «Б-1», що складає 31/100 частин від всього домоволодіння, а також 15/100 частин надвірних будівель. Таким чином, в 2019 році позивач дізнався про порушення його права на спадщину адже він фактично прийняв спадщину після смерті батька - ОСОБА_6 , але незаконним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області по справі № 2-469/1997 року був позбавлених права на оформлення спадкового майна. Також на цей час власником спірного домоволодіння є відповідач, який отримав право власності від ОСОБА_4 на спірне домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 2-537 від 03.08.2020. Дізнавшись про порушені права спадкоємця після смерті батька, позивач звернувся до Харківського апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Дергачівського районного суду Харківської області по справі № 2-469/1997. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 6 серпня 2020 року у справі № 2-469/1997 рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 1997 визнано нечинним, провадження у справі ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та в порядку забудови на домоволодіння закрито. Таким чином, Ухвалою Харківського апеляційного суду від 6 серпня 2020 року у справі № 2- 469/1997 було визнано нечинним правовстановлюючий документ, який став підставою для реєстрації права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_4 . Скасування правовстановлюючого документу (Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 1997 по справі № 2-469/1997) відповідно є підставою для скасування державної реєстрації права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_4 , а також скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Дергачівської нотаріальної контори Харківської області Медяник О.В. від 03 серпня 2012 року (реєстраційний № 2-537) та скасування державної реєстрації права власності на спірне домоволодіння за відповідачем.

28 жовтня 2020 року відповідач ОСОБА_2 подав заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутність.

23 листопада 2020 року представник третьої особиОСОБА_3 адвокат Щербина Л.О. подала до суду пояснення, в яких просила відмовити у задоволені позову в повному обсязі. В обґрунтування зазначила, 15 липня 2019 року Дергачівським районний судом Харківської області було відкрито провадження у справі № 619/2633/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою у розмірі 4 352 546,59 грн, 3% річних у розмірі 21 238,41 грн, втрат від інфляції за весь час прострочення у розмірі 31 186,29 грн, суми за користування позиченими коштами у розмірі 123 890,74 грн, всього 4 528 862,03 грн. Також ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою задоволено, накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності відповідачу - ОСОБА_2 , а саме на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану на території Дергачівської міської ради Харківської області (за межами населених пунктів), площею 2,000 га, кадастровий номер :02:000:0505 шляхом заборони на вчинення будь-яких дій щодо їх відчуження. Заборонено будь-яким органам та особам, що є суб`єктами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, що належить на праві власності відповідачу. Зазначені документи надсилались судом на спільну адресу відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 . Наслідком обізнаності зазначених осіб про можливість звернення стягнення на майно за результатами розгляду справи став пошук можливостей уникнення відповідачем ОСОБА_2 відповідальності за порушення договору і приховування майна. З метою приховування майна відповідач ОСОБА_2 своїм відзивом на позовну заяву від 26.10.2020 року визнає позов, і розгляд справи просить проводити за його відсутності. 21 лютого 2020 року Дергачівський районний суд Харківської області у справі № 619/3633/19 виніс заочне рішення, яким задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 . На сьогодні зазначене рішення не набуло законної сили в зв`язку із подачею ОСОБА_2 апеляційної скарги, у відповідності до ухвали Харківського апеляційного суду від 24.09.2020 зазначена ухвала залишена без руху в зв`язку із несплатою ОСОБА_2 судового збору. Таким чином, дії позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2 спрямовані не на відновлення порушеного права, а саме на порушення прав третьої особи ОСОБА_3 шляхом приховування спірного майна від звернення на нього стягнення в разі відкриття виконавчого провадження.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

10 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив скасувати свідоцтво про право на спадщину, скасувати державну реєстрацію прав.

12 жовтня 2020 року було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 10 год 00 хв 04 листопада 2020 року. Направлено відповідачеві копії позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачу та третім особам подати до суду відзив на позов в строк до 02 листопада 2020 року.

28 жовтня 2020 року відповідач ОСОБА_2 подав заяву про визнання позову та розгляд справи у його відсутність.

04 листопада 2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лаленков С.М. подав до суду клопотання, про долучення документів до матеріалів справи.

04 листопада 2020 року ухвалою суду відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову.

04 листопада 2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лаленков С.М. подав клопотання про залучення ОСОБА_3 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

04 листопада 2020 року ухвалою судузалучено ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Направлено третій особі копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Роз`яснено що третя особа в строк до 20 листопада 2020 року може подати пояснення щодо предмета спору, викласти свої аргументи і міркування на підтримку або заперечення проти позову.

23 листопада 2020 року представник третьої особи адвокат Щербина Л.О. подала до суду пояснення, в яких просила відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

23 листопада 2020 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 год 00 хв 21 грудня 2020 року.

21 грудня 2020 року судове засідання було відкладено у зв`язку з неявкою відповідача.

11 січня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити приватним та державним виконавцям здійснювати виконавчі дії щодо звернення стягнення на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

13 січня 2021 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

У судовому засіданні 13 січня 2021 року представник третьої особи ОСОБА_3 адвокат Щербина Л.О. заявила клопотання про зупинення провадження у справі.

13 січня 2021 року ухвалою суду зупинене провадження у справі № 619/4003/20 за позовом до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі № 2-469/1997 (провадження № 61-18751 ск20) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та в порядку забудови на домоволодіння.

14 січня 2021 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Лаленковим С.М. подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 13 січня 2021 року.

29 січня 2021 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Лаленковим С.М. подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 13 січня 2021 року.

24 лютого 2021 року постановою Харківського апеляційного суду, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лаленкова С.М. задоволено. Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 13 січня 2021 року щодо зупинення провадження у справі № 619/4003/20 скасовано.

03 березня 2021 року постановою Харківського апеляційного суду ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 13 січня 2021 року про відмову у забезпеченні позову залишено без змін.

23 березня 2021 року з Харківського апеляційного суду до Дергачівського районного суду Харківської області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , для продовження розгляду.

08 квітня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав клопотання про розгляд справи у його відсутність.

У судовому засіданні 09 квітня 2021 року представник позивача адвокат Лаленков С.М. просив задовольнити позов з підстав, які зазначені у позовній заяві.

У судовому засіданні 09 квітня 2021 року представник третьої особи адвокат Щербина Л.О. просила відмовити у задоволенні позову з підстав, які зазначені у поясненнях.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

З листа директора КПТІ «Інвенрос» № 519 від 25.09.2020 вбачається, що житловий будинок «А-1», що розташований за адресою : АДРЕСА_1 був прийнятий в експлуатацію на підставі акту про завершення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 26.08.1974 № 105 на ім`я ОСОБА_7 , але право власності на нього не оформлено, надалі був збудований другий житловий будинок «Б-1» та прийнятий в експлуатацію на підставі акту про завершення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 13.05.1997 № 119 на ім`я ОСОБА_4 . На підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21.07.1997 справа № 2-469/1997 в цілому було визнано право власності в порядку спадщини по закону і в порядку забудови домоволодіння за вищевказаною адресою за ОСОБА_4 .

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 03 серпня 2012 року державним нотаріусом Дергачівської нотаріальної контори Харківської області Медяник О.В., ОСОБА_2 є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_4 , спадщина складається з домоволодіння з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 , (реєстраційний № НОМЕР_1 ).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06.08.2020 (справа № 2-469/1997, провадження № 22-ц/818/528/20) прийнято відмову ОСОБА_2 , правонаступника ОСОБА_4 , від позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та в порядку забудови на домоволодіння. Визнано рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 1997 року нечинним. Провадження у справі закрито.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 223183182, від 08.09.2020 право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

Додатком № 1 до розпорядження Малоданилівської селищної ради № 03-03/63 від 25 грудня 2015 року вулиця Червоноармійська перейменована на Армійська, провулок Котовського на Миру.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 (провадження № 61-15499св18).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом.

Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.

Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 (справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.

При цьому суд звертає увагу, що у книзі 6 ЦК «Спадкове право» визначений ще один спеціальний спосіб захисту спадкових прав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. Між цими двома способами захисту існує істотна різниця, невипадково вони розміщені в окремих статтях глави 89 ЦК.

Відповідно до ч. 2 ст. 1300 ЦК України на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Зміни до свідоцтва про право на спадщину вносяться без визнання попереднього свідоцтва про право на спадщину недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією.

Верховний Суд у постанові від 13.11.2019 (справа № 758/5329/15, провадження № 61-18376св18) відзначив, що передбачений статтею 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним.

Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину в судовому порядку може мати місце у разі, коли відсутня згода спадкоємців на внесення змін до свідоцтва, а також існують інші обставини, що позбавляють можливості внести такі зміни в нотаріальному порядку.

Суд зауважує, що необхідно розрізняти застосування таких спеціальних способів захисту прав спадкоємців, як визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним в тому випадку, коли спадкоємець, якому таке свідоцтво видане, не має права на спадкування.

Звертаючись до суду з вимогою про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, слід зважати на те, що відповідач у спірних правовідносинах не позбавляється права на спадкування, проте його частка змінюється.

Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину має місце також при зміні в судовому порядку черговості одержання права на спадкування (ч. 2 ст. 1259 ЦК України), зменшенні розміру обов`язкової частки у спадщині (абз. 2 ч. 1 ст. 1241 ЦК України), в інших подібних випадках.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.08.2012, зареєстрованого в реєстрі за № 2-537, ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року прийнято відмову ОСОБА_2 , правонаступника ОСОБА_4 , від позовних вимог ОСОБА_4 та визнано нечинним рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 липня 1997 року про визнання за ОСОБА_4 права власності в порядку спадкування за законом та в порядку забудови на домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , та складається із будинку «А-1», що складає 27/50 частин всього домоволодіння та будинку «Б-1», що складає 31/100 частин всього домоволодіння, а також 15/100 частин надвірних будівель.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 223183182 від 08.09.2020 вбачається, що підставою виникнення права власності у ОСОБА_2 на спірний житловий будинок є свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 03.08.2012, зареєстрованого в реєстрі за № 2-537.

Проте, суду не надано актуальну інформацію про виникнення права власності у інших осіб на спірний житловий будинок до дати реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_2 .

З копії заповіту ОСОБА_8 вбачається, що вона заповідала все своє майно сину ОСОБА_6 .

При цьому, суд зауважує, що позивачем не надано копію заповіту ОСОБА_4 .

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наступного: державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_4 на день її смерті була зареєстрована на підставі рішення суду від 21 липня 1997 року та воно стало правовою підставою видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 серпня 2012 року; відсутні спадкоємці рідного брата позивача ОСОБА_5 , який також мав право спадкувати майно батька ОСОБА_6 ; державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_4 .

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лаленков С.М. вказав, що позивач не звертався до нотаріуса з приводу оформлення спадщини у зв`язку з визнанням нечинним рішення суду від 21 липня 1997 року.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_2 взагалі не має ніяких спадкових прав на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину порушує права ОСОБА_1 .

При цьому суд відмічає, що сам факт визнання нечинним рішення суду від 21 липня 1997 року не може свідчити про порушення прав ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, вимоги позивача про скасування свідоцтва про право на спадщину є недоведеними.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та припинення обтяження.

Так як вказані позовні вимоги є похідними від позовних вимог про скасування свідоцтва про право на спадщину, в яких судом відмолено, то суд відмовляє у задоволенні позову і в цій частині.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Згідно з п. 15.5 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354, пунктом 15.5 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Третя особа: ОСОБА_3 , місце проживання:АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено 15 квітня 2021 року.

Суддя Є. А. Болибок