ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/6698/20 Головуючий суддя І інстанції Фанда О. А.
Провадження № 22-ц/818/2775/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про приватну власність, з них:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: -Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Чабан А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21 січня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Фанда О.А., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком,

встановив:

31 серпня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 січня 2020 року.

Власником іншої Ѕ частини вказаного житлового будинку є її сестра ОСОБА_1 .

Позивач зазначала, що будинком користується одноособово відповідач зі своєю родиною. Дійти згоди щодо порядку користування житловим будинком їм не вдалося.

Обґрунтовуючи виділення їй у користування саме цих кімнат, позивач посилалася на те, що газові труби прокладені через коридор, кімнату 1-5 та заходять до кімнати 1-4 та 1-3. Оскільки вона є пенсіонером та інвалідом ІІ групи, має намір в зимовий період перекривати газову трубу з метою економії оплати послуг з газопостачання та користуватися електричним обігрівачем, не перешкоджаючи постачанню газу до кімнати 1-5 та не порушуючи права відповідача.

На підставі вищевикладеного, а також на підставі вимоги ст. 358 ЦК України ОСОБА_2 просила суд визначити порядок користування вищезазначеним житловим будинком, а саме: виділити ОСОБА_2 у користування житлову кімнату 1-3, площею 5,9 кв.м., житлову кімнату 1-4, площею 8,6 кв.м.; виділити ОСОБА_1 у користування житлову кімнату 1-5, площею 15,1 кв.м. Інші приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 : тамбур площею 4,1 кв.м., кухню 12 кв.м., коридор площею 10,5 кв.м. та господарські будівлі та споруди: літня кухня літ. Б, прибудова літ.б, сарай літ. В, льох літ Д, вбиральня літ. Ж, літній душ літ. З, дв. Водопровід № 5, огорожа № 3, 4 залишити в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року позов задоволено.

Встановлено наступний порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 : виділено ОСОБА_2 у користування житлову кімнату 1-3, площею 5,9 кв.м., житлову кімнату 1-4, площею 8,6 кв.м.; виділити ОСОБА_1 у користування житлову кімнату 1-5, площею 15,1 кв.м. Інші приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 : тамбур площею 4,1 кв.м., кухню 12 кв.м., коридор площею 10,5 кв.м. та господарські будівлі та споруди: літня кухня літ. Б, прибудова літ.б, сарай літ. В, льох літ. Д, вбиральня літ. Ж, літній душ літ. З, дв. Водопровід № 5, огорожа № 3, 4 залишити в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, судом не було повно та всебічно з`ясовані обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог ті заперечень, підтверджених наявними у справі доказами.

Вказала, що у даному випадку відсутній спір.

Зазначила, що визнавала та визнає право позивачки на проживання, встановлення порядку користування належним їм по праву спільної часткової власності будинку.

Вказала, що після закриття судом підготовчого засідання 29.10.2020 року вона позивачці надіслала письмову пропозицію про укладання у нотаріальній формі договору про порядок користування їхнім спільним майном 05.11.2020 у нотаріальній конторі АДРЕСА_2 у приватного нотаріуса Васікової Л.Є. У судовому засіданні 21 січня 2021 року ОСОБА_2 не заперечувала про отримання цієї пропозиції про свою незгоду на укладання цього договору. Позивачка не з`явилась до нотаріуса 05.11.2020 та продовжила безпідставний спір у суді. Вважає, що ОСОБА_2 зловживає правом на звернення до суду за захистом, бо її права, як співвласника житлового будинку не були порушені.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить суд рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Вказала, що вона пропонувала сестрі або купити в неї Ѕ частину будинку, або сплачувати їй орендну плату за користування її часткою будинку, або визначити порядок користування, але дійти домовленості про спільне користування майном не дійшли згоди. У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 особисто заявила суду, що не заперечує проти заявленого у позові порядку користування житловим будинком.

Зазначила, що запропонований нею порядок користування будинком є максимально наближеним до ідеальних часток співвласників у праві спільної часткової власності, а відповідач проти встановлення зазначеного порядку користування заперечень не висловила, альтернативного варіанту порядку користування житлом не запропонувала, тому її позовна заява підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає у повному обсязі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановивши всі фактичні обставини справи прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо визначення порядку користування житловим будинком, оскільки позивач є власником 1/2 зазначеного житлового будинку і має право на захист своїх прав на засадах захисту прав власника. Запропонований позивачем порядок користування будинком є максимально наближеним до ідеальних часток співвласників у праві спільної часткової власності, а відповідач проти встановлення зазначеного позивачем порядку користування заперечень не висловила, альтернативного варіанту порядку користування житлом не запропонувала.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 по Ѕ частині, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Агасян В.Г. р.№ 8-8 (а.с.7).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричиняє припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у вказаному майні.

Спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Як свідчить тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України надання співвласнику у користуванні частини майна має ґрунтуватися на встановленні відповідності між розміром частки в праві спільної часткової власності, та часткою того майна надання якого у користування вимагає такий співвласник. За домовленістю співвласників, може бути допущений відступ від засади відповідності між розміром частки у праві та розміром частки у майні.

У поданій позовній заяві позивач просив визначити наступний порядок користування житловим будинком: виділити ОСОБА_2 у користування житлову кімнату 1-3, площею 5,9 кв.м., житлову кімнату 1-4, площею 8,6 кв.м.; виділити ОСОБА_1 у користування житлову кімнату 1-5, площею 15,1 кв.м. Інші приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 : тамбур площею 4,1 кв.м., кухню 12 кв.м., коридор площею 10,5 кв.м. та господарські будівлі та споруди: літня кухня літ. Б, прибудова літ.б, сарай літ. В, льох літ Д, вбиральня літ. Ж, літній душ літ. З, дв. Водопровід № 5, огорожа № 3, 4 залишити в спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.

Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено, що суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За роз`ясненнями, які містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», у разі визнання відповідачем (або його представником за відсутності у дорученні відповідних обмежень) позову можливе лише ухвалення рішення про задоволення позову, а не про задоволення позову частково чи про відмову в його задоволенні. Якщо для цього немає законних підстав, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами. Слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин позову, що звільняє позивача лише від доведення цих обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 по Ѕ частині (а.с.7).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.01.2020 року, вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 є спільною частковою власністю, і за ОСОБА_2 рахується Ѕ частина будинку (а.с.8).

З позовної заяви вбачається, що відповідач після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом не впустила позивача до будинку, зазначивши, що всі спори будемо вирішувати в судовому порядку (а.с.2), тобто сторони не дійшли згоди щодо користування житловим будинком, внаслідок цього була подана позовна заява до суду.

Установивши, що по Ѕ частині будинок належить як позивачу так і відповідачу відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, з позову вбачається, що між сторонами існує спір щодо користування цим майном суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для встановлення між сторонами порядку користування будинком за запропонованим позивачем варіантом, із матеріалів справи убачається, що сторони не заперечували можливості вирішення судового спору який відповідає інтересам обох її співвласників, і відповідно до наданого відповідачем відзиву на позовну заяву відповідач проти такого варіанту, що вказаний у позові не заперечує, а навпаки відповідно до ст.82 ЦПК України визнає та пропонує укласти нотаріальний договір з цього питання, у ОСОБА_1 відсутні підстави проти права ОСОБА_2 на проживання та користування будинком (а.с.30-32).

Отже, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову повністю.

Сторони у справі, будучи співвласниками житлового будинку, мають рівні права на користування цим житловим приміщенням, а тому перешкоди у володінні, користуванні та розпоряджанні належним їм майном, які чинить відповідач, мають бути усунуті у визначений позивачем спосіб.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що у даному випадку відсутній спір про право користування відповідними частками спільної квартири, які спростовуються наявними у справі вищевказаними доказами.

Суд першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України надав належної оцінки наявним у справі доказам, яка ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, правильно встановив зміст спірних правовідносин та застосував норми матеріального та процесуального права, а доводи скарги є недоведеними і висновків суду не спростували.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.259, 367, 368, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 21 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 13 квітня 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.