Житомирський апеляційний суд
Справа №284/782/20 Головуючий у 1-й інст. Діброва О. В.
Категорія 66 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Миніч Т.І.,

за участі секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №284/782/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Народицького районного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Діброви О.В. у смт. Народичі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що рішенням виконкому Народицької селищної ради Житомирської області від 24 липня 2020 року №158 їй переданий в користування вищезазначений житловий будинок. До моменту найму нею вищезазначеного житлового будинку даний будинок був наданий для користування її матері - ОСОБА_3 . У спірному будинку зареєстровані: вона ОСОБА_1 , мати ОСОБА_3 , онук ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_2 знаходився у фактичних шлюбних стосунках із її донькою та був зареєстрований за згодою її матері ОСОБА_3 , яка на той час була наймачем житлового приміщення. Оскільки у подальшому спільне життя її доньки із відповідачем не склалося, то у 2015 році він звільнився з роботи та залишив межі району. Наразі місце його перебування невідоме. Отже, ОСОБА_2 не проживає у вказаному житловому будинку понад один рік без поважних причин, про що складено акт від 19 серпня 2020 року. Факт відсутності за місцем реєстрації відповідача понад один рік підтвердили громадяни ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на підставі інформації яких Народицька селищна рада склала акт. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинилося. ОСОБА_2 не сплачує комунальних платежів та не бере участі в утриманні житла, чим порушує її права. Особистих речей відповідача у будинку також не має. Отже, відповідач будинком не цікавиться.

Враховуючи ухвалу Народицького районного суду Житомирської області від 23 листопада 2020 року про внесення виправлення у рішення, яка набрала чинності 08 грудня 2020 року, заочним рішенням Народицького районного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року ОСОБА_1 у задоволені позову відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі. Зокрема, у скарзі зазначає про те, що оскільки до справи було долучено лише рішення виконкому Народицької селищної ради від 24 липня 2020 року №158, то суд першої інстанції помилково зробив висновок про те, що власник майна надав їй дозвіл на набуття права користування майном у майбутньому, що не підтверджує її право на користування майном на час звернення до суду. Проте, ЦПК України визначено таке поняття, як підготовче провадження, завданням якого є, зокрема, зібрання відповідних доказів, вирішення питання про витребування додаткових доказів та визначення строків їх подання. Однак, суд першої інстанції не з`ясував питання про надання нею договору оренди спірного житлового приміщення, а тому дійшов передчасних висновків про те, що відповідач своїми діями не порушив прав, свобод чи законних інтересів позивача. Насправді на час звернення із позовом до суду вона набула статус наймача (орендаря) житлового приміщення, що підтверджується договором оренди житлового приміщення від 03 серпня 2020 року, ксерокопію якого приєднала до апеляційної скарги. Посилаючись одночасно на положення норм ст.ст.72,405 ЦК України наголошує на тому, що ОСОБА_2 відсутній за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин та не виконує обов`язків щодо утримання житлового будинку, чим порушуються її права, як відповідального наймача. Також твердження суду суперечить ст.33 Конституції України, якою гарантовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. На погляд скаржника, питання заборони постійного проживання населення на території смт. Народичі не має відношення до факту втрати права на користування спірним житловим будинком.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши за наявними в матеріалах справи і додатково поданими доказами законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову за безпідставністю, у тому числі, послався на положення частини другої ст.406 ЦК України. Виходив із того, що Законом визначені обмеження щодо можливості набуття права користування житлом на радіоактивно забрудненій території, а також із того, що позивач отримала лише дозвіл на укладення договору його оренди, а тому дійшов до переконання, що відповідач своїми діями не порушив прав, свобод чи законних інтересів позивача.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції виходячи з таких мотивів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 затверджено перелік населених пунктів Житомирської і Київської областей, віднесених до зони радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Серед яких смт. Народичі Житомирської області віднесено до зони безумовного (обов`язкового) відселення.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі - Закон) у зонах відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення забороняється постійне проживання населення.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що рішенням виконкому Народицької селищної ради Житомирської області від 21 січня 2008 року №8 ОСОБА_3 було надано житло для тимчасового проживання в АДРЕСА_1 (а.с.5).

Рішенням виконкому Народицької селищної ради Житомирської області від 24 липня 2020 року №158 надано дозвіл КП «Народичікомунсервіс» на передачу в оренду житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 на 2 роки 11 місяців (а.с.4).

Довідкою Народицької селищної ради Житомирської області від 21 серпня 2020 року №2201 підтверджується, що в будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 (позивач по справі), ОСОБА_3 (мати позивача), ОСОБА_4 (онук) та ОСОБА_2 (відповідач по справі) (а.с.6).

Позивач зазначає та такі обставини наразі не оспорені, що ОСОБА_2 був зареєстрований у житловому будинку на тій підставі, що знаходився в фактичних шлюбних стосунках з її донькою (онукою особи, якій на той момент селищною радою було надане право користування спірним житлом). Проте, оскільки спільне життя у дочки позивача з відповідачем не склалось, останній у 2015 році звільнився з роботи та виїхав з Народицького району Житомирської області у невідомому напрямку.

Обставина ж припинення відповідачем трудових відносин із Народицькою районною державною лікарнею ветеринарної медицини підтверджується копією наказу від 28 вересня 2015 року №5-К про звільнення ОСОБА_2 із посади ветсанітара Народицького пункту ветмедицини за власним бажанням (а.с.8).

Також актом від 19 серпня 2020 року підтверджуються той факт, що відповідач не проживає в АДРЕСА_1 та не з`являється за даною адресою, а місце його проживання невідоме (а.с.7). Разом із тим, у акті жодним чином не зачіпається питання причин не проживання відповідача за адресою знаходження спірного житла.

Доводи апеляційної скарги щодо підготовчого провадження не ґрунтуються на положеннях закону. Так, ухвалою судді Народицького районного суду Житомирської області від 10 вересня 2020 року в справі відкрито провадження та визначено здійснювати розгляд даної цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також із змісту частини другої ст.274 ЦПК України слідує, що дана справа не віднесена до переліку тих справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує обставини, зазначені у частині третій ст.274 ЦПК України. Окрім того, в позовній заяві позивач просила суд першої інстанції розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. За таких обставин, суд законно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження. Відсутні підстави стверджувати, що дана справа підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження, а тому доводи апеляційної скарги відносно підготовчого провадження не ґрунтуються на положеннях чинного цивільно-процесуального законодавства в силу приписів абзацу другого частини третьої ст.279 ЦПК України, яка передбачає, що підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться, що є особливістю розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Разом із тим, із доказів, що містяться в матеріалах справи, вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 не є власністю ОСОБА_1 , тобто позивача, а перебуває у комунальній власності Народицької селищної ради Житомирської області, виконавчим комітетом якої 24 липня 2020 року було надано дозвіл КП «Народичікомунсервіс» передати зазначений будинок ОСОБА_1 в оренду на 2 роки 11 місяців, яка 03 серпня 2020 року уклала із орендодавцем договір оренди спірного житлового приміщення на період із 03 серпня 2020 року до 03 липня 2023 року, а тому висновок суду першої інстанції про те, що права позивача діями відповідача не порушуються не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки на позивача, як орендаря (відповідального наймача), тимчасово на період 2 роки 11 місяців покладено обов`язок забезпечувати збереження житла та надвірних споруд, підтримувати їх в належному стані, своєчасно вносити орендну плату за житло, здійснювати утримання будинку, в якому знаходиться житло, що орендується тощо. Отже, неучасть відповідача в утриманні спірного житла порушує права позивача. Відповідно до змісту положень частини третьої ст.367 ЦПК України докази (ксерокопія договору оренди житлового приміщення), які не були подані до суду першої інстанції, у виняткових випадках приймаються судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 406 ЦК України, враховуючи, що з позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, звернулася ОСОБА_1 , яка не є власником спірного житлового будинку. ОСОБА_1 , набувши статус орендаря спірного житлового будинку, не може бути належним позивачем при зверненні до суду з позовом із підстав, передбачених частиною другою статті 406 ЦК України. Оскільки ОСОБА_1 на правах орендаря тимчасово проживає у спірному житловому будинку, то наявність договору оренди спростовує висновок суду першої інстанції про не порушення прав позивача, але разом із тим підтверджує безпідставність застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень частини другої статті 406 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на втрату відповідачем права на користування спірним житлом з підстав частини другої ст.405 ЦК України суперечить змісту даної норми, приймаючи до уваги ту обставину, що як вже зазначалося вище позивач не є власником спірного житла, а володіє ним тимчасово на правах орендаря.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі №487/10128/14-ц).

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Колегія суддів виходить з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження відсутності поважних причин непроживання відповідача у спірному приміщенні понад шість місяців, а висновок суду першої інстанції про те, що права позивача не порушені є помилковим. У акті від 19 серпня 2020 року йдеться лише про не проживання відповідача за місцем реєстрації та також про те, що місце його проживання не відоме. У акті жодним чином не відображено причин не проживання відповідача за місцем реєстрації, а норми ст.ст.71,72 ЖК України передбачають доведення не проживання відповідача саме без поважних причин, що позивачем не доведено. Рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, відповідно до норм ст.376 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування заочного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, яким позивачу відмовляється у задоволенні позову з інших правових підстав, які викладені у даній постанові.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції суперечить ст.33 Конституції України, якою гарантовано, зокрема, вільний вибір місця проживання та про відсутність причинного зв`язку між предметом позову та тим, що Народичі віднесено до зони безумовного (обов`язкового) відселення не впливають та не змінюють вищезазначений висновок колегії суддів апеляційного суду.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Народицького районного суду Житомирської області від 09 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, із інших підстав.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 14 квітня 2021 року.