Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/28/21
Провадження № 2/553/371/2021
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
13.04.2021м. Полтава
Ленінський районний суд міста Полтави у складі:
головуючого судді: Тимчука Р.І,
за участю секретаря: Лунич Ю.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,
Позивач 06 січня 2021 року звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач до суду не з`явився, не повідомивши суду про причини неявки, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час судового засідання, зокрема, і через оголошення на сайті «Судова влада».
Від приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Не з`явився представник третьої особи: Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча завчасно та належним чином були повідомлені про день та час судового засідання.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Судом встановлено, що 18 вересня 2020 року у місті Мукачево під час перетину державного кордону України начальником 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (типА) відділу прикордонної служби «Лужанка» 1 категорії (типБ) ст. сержантом Коваль В. було прийнято рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у перетині державного кордону України.
Причини відмови їй були незрозумілі, однак, з тексту рішення ОСОБА_1 дізналась про те, що її тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України на підставі ухвали Октябрського районного суду міста Полтави від 17 квітня 2020 року (справа № 554/3241/20).
Пізніше, ознайомившись із ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 17.04.2020 року, ОСОБА_1 стало відомо, що на виконанні Шевченківського відділу Державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває виконавче провадження за № 55475687 з примусового виконання виконавчого напису № 7930 від 04.08.2017, вчиненого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. про стягнення з неї боргу у сумі 35 193,75 грн. на користь ПАТ КБ «Приватбанк».
Про існування такого боргу перед Відповідачем та виконавчого напису нотаріуса ОСОБА_1 відомо не було, жодних письмових вимог щодо погашення заборгованості позивачу не надходило, про вчинення виконавчого напису ані Стягувач, ані приватний нотаріус ОСОБА_1 не повідомляли.
ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А., у якого отримала копії виконавчого напису № НМЕ 838643, зареєстрованого в реєстрі за № 7930 від 04 серпня 2017 року, відповідно до якого з неї на користь Відповідача було стягнуто заборгованість за період з 16.08.2007 року по 31.05.2017 року за Кредитним договором від 16.07.2007 року в розмірі 35 193, 75 грн., яка складається з:
- заборгованості за тілом кредиту в розмірі - 5269, 40 грн.,
- заборгованості за відсотками у розмірі - 28 010, 36 грн.,
- заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 250,00 грн.,
- заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 1663, 99 грн.
Виконавчий напис нотаріуса вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, без перевірки нотаріусом безспірності заборгованості за кредитним договором та перевірки факту завчасної поінформованості ОСОБА_1 як боржника банком про існування кредитної заборгованості і її розмір.
Так, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
Така позиція підтверджується правовою позицією Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду, викладеною у постанові від 23 січня 2018 року у справі за № 310/9293/15.
За ч. 1 ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 87 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-ХІІ для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року № 3425-ХІІ нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку
Відповідно до п. 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п. п. 3.1-3.2, 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.
Пунктом 2 Переліку документів передбачено, що такими документами є кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.
Для одержання виконавчого напису додаються:
а) оригінал кредитного договору;
б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі.
Суд приходить до всиновку, що оскаржуваний виконавчий напис вчинено нотаріусом з порушенням зазначених вище умов.
У виконавчому написі нотаріуса від 04.08.2017 року не зазначено, на підставі яких документів його здійснено, а лише вказано, що грошові суми, які пропонується стягнути, є заборгованістю ОСОБА_1 за кредитним договором від 16.08.2007 року, укладеним між нею та ПАТ КБ «Приватбанк». Кредитний договір між ОСОБА_1 та Відповідачем не укладався, а тому не міг бути наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису.
Між ОСОБА_1 та Відповідачем окремий кредитний договір не укладався, а було заповнено лише заяву - анкету про видачу мені платіжної картки ПАТ КБ «Приватбанк», з якої неможливо встановити, на підставі яких умов договору їй нараховувалися проценти за користування кредитом, що відображено у виписці з її рахунку, наданої ОСОБА_1 . Відповідачем.
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
ОСОБА_1 не була ознайомлена працівником Банку з Умовами та правилами надання банківських послуг, які зазначені як підстава нарахування мені заборгованості та штрафних санкцій у виконавчому написі нотаріуса та не підписувала їх. Ці Умови, які зі слів працівників Банку розміщені на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк», неодноразово змінювалися і на даний час сайт Відповідача не містить інформації про умови, що були чинними станом на 2007 рік, коли ОСОБА_1 отримала у користування банківську картку, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Такий висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом України у постанові від 11.03.2015 року під час розгляду справи №6-16цс15.
Постановою Пленуму ВСУ від 31.01.1992 р. № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчиненні» п. 13 роз`яснено, що відповідно до ст. ст. 34, 36, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актами з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності, не минув цей строк.
Основними умовами вчинення нотаріусом виконавчого напису є подання документів, які встановлюють заборгованість боржника перед кредитором, підтверджують безспірність вимоги та подачі вимоги в межах строку позовної давності у три роки та у межах річного строку щодо вимоги про стягнення неустойки.
Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання.
Жодної письмової вимоги про погашення заборгованості ОСОБА_1 від Відповідача отримано не було.
Надання Відповідачем неповної інформації та документів приватному нотаріусу мало наслідком порушення нотаріусом при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» та п. 1 Глави 13 Порядку № 296/5, згідно якого на нотаріуса покладається обов`язок відмовити у вчиненні нотаріальної, дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Стягнення з ОСОБА_1 боргу, який не є безспірним, відбулося у позасудовому порядку і ОСОБА_1 була позбавлена можливості заперечувати щодо вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Згідно з виконавчим написом нотаріуса заборгованість позивача за тілом кредиту становить 5 269, 40 грн., проте виконавчий напис було вчинено на суму в розмірі 35 193, 75 грн. Відповідач повинен був проінформувати ОСОБА_1 про збільшення розміру заборгованості або звернутися із заявою про вчинення виконавчого напису лише на ту суму заборгованості, яка становила тіло кредиту і дійсно була безспірною.
Письмової вимоги Відповідача про погашення заборгованості ОСОБА_1 не отримувала, що є порушенням вимог закону, яке істотно вплинуло на її права та обов`язки. Вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, про яку не було проінформовано боржника та визнання такої заборгованості безспірною суперечить вимогам закону.
Слід також зазначити, що наданий Банком розрахунок не оформлений належним чином, немає зазначення прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 "Вимоги до оформлення документів", затвердженого наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17.04.2003р. Відповідно до ч. 3 ст.5 Декрету КМУ "Про стандартизацію та сертифікацію" від 10.05.1993 р. обов`язкові вимоги державних стандартів підлягають безумовному виконанню органами державної виконавчої влади, всіма підприємствами, їх об`єднаннями, установами, організаціями та громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності, на діяльність яких поширюється дія стандартів.
На підставі наданих документів нотаріус не міг перевірити безспірність заборгованості, для стягнення якої до нього звернувся Відповідач.
Разом з тим, сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.08.2019 року у цивільній справі за № 569/8884/17.
Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів.
Для правильного застосування положень ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису.
Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права в аналогічних правовідносинах дійшла Велика палата ВС у постанові від 29.03.2019 у цивільній справі №137/1666/16-ц.
З огляду на те, що надані нотаріусу для вчинення виконавчого напису документи є нечитабельними та з них неможливо встановити безспірність заборгованості, виконавчий напис від 04.08.2017 року вчинено із порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з цим, він є таким, що не підлягає виконанню.
Отже, враховуючи, що безспірність заборгованості ОСОБА_1 перед Відповідачем в сумі 35 193, 75 грн. на момент вчинення виконавчого напису 04.07.2017 року належним чином перевірена та підтверджена не була, ці обставини є достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками:
Частиною 3 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Таке ж положення міститься і в ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Згідно з п. 3. 5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затв. Постановою НБУ України 10.05.2007 року №168 (надалі - Правила) банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв`язку з волевиявленням однієї сторони (зміна кредитної політики банку).
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 19.12.2012 р. в справі № 6-149 цс 12.
Відповідно до правової позиції, викладеній у п. п. 66-68 постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі за № 444/9519/12 зі спливом строку кредитування припинилося право Банку нараховувати проценти за кредитом (див. пункт 54 цієї постанови), отже Позивач не міг нараховувати такі проценти.
Строк кредитування сплив 16 серпня 2008 року.
Отже, після спливу строку кредитування у Відповідача було відсутнє право нараховувати відсотки до повного погашення заборгованості за кредитом, з огляду на це, його вимога про стягнення таких процентів за період з 16 серпня 2007 року до 31 травня 2017 року є безпідставною.
Наведені обставини свідчать про те, що стягнута з ОСОБА_1 . Відповідачем заборгованість не є безспірною.
п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині "а після слів "заставлене майно" доповнити словами "(крім випадку, передбаченого пунктом 1-1цього переліку)";
доповнити розділ пунктом 1-1 такого змісту:
"1-1. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання.
Для одержання виконавчого напису подаються:
а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору;
б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання;
в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості;
г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання;
ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу".
п. 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів:
"Доповнити перелік після розділу "Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами" новим розділом такого змісту:
"Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин
2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.
Для одержання виконавчого напису додаються:
а) оригінал кредитного договору;
б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості."
Таким чином, судом було скасовано п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, відповідно до якого встановлювалася можливість здійснювати стягнення за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.
Враховуючи викладене, з 22.02.2017 року законодавством України не було передбачено можливості здійснювати стягнення за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.
«…Нотаріус, перш ніж вчинити виконавчий напис, повинен перевірити чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який йдеться в Переліку №1172, чи подані всі передбачені Переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином, чи підтверджують подані документи безспірність заборгованості боржника перед кредитором та прострочення виконання зобов`язання, чи не виник спір між зацікавленими особами, чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваною постановою КМУ внесено зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, відповідно до п. 2 яких, для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються:
а) оригінал кредитного договору;
б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Тобто, в своїй постанові Кабінетом Міністрів України, якому законом надано повноваження щодо встановлення переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, встановлено перелік документів, які необхідно надати нотаріусу для одержання виконавчого напису, що фактично нівелює вимогу законодавства щодо необхідності підтвердження наявності та безспірності заборгованості, набуття чинності кредитним договором та повноважень іпотекодержателя.
Разом з тим, слід врахувати, що згідно ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Параграфом 1 встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, Зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджені оскаржуваною постановою, не передбачають обов`язку подання нотаріусу разом із оригіналом кредитного договору доказу на підтвердження факту укладення такого договору (шляхом передачі грошей або інших речей), що свідчить про суперечність та невідповідність вказаних положень Змін наведеним нормам Закону.
Разом з тим, Зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, не враховують положень п. 6 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Таким чином, законодавець забезпечує право боржника на захист його інтересів шляхом направлення йому повідомлення про заборгованість та необхідність її погашення.
Однак, у пункті 2 Переліку відсутня вимога про надання нотаріусу документів, які б підтверджували повідомлення боржника кредитором про наявність заборгованості та необхідність її погашення, що безперечно є порушенням прав боржника.
Водночас, доповнений Постановою розділ Переліку «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» дозволяє кредиторам без повідомлення боржника здійснювати «односторонній» розрахунок заборгованості та звільняє кредитора від обов`язку доведення безспірності боргу, його суми та факту прострочення.
За таких обставин нотаріус не може здійснювати захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису.
Крім того, доповнений оскаржуваною постановою розділ Переліку «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» дозволяє кредиторам без повідомлення боржника здійснювати односторонній розрахунок заборгованості та звільняє кредитора від обов`язку доведення безспірності спору, його суми та факту прострочення.»
Проте, незважаючи на існуючу судову практику, всупереч вимогам закону, Відповідач звернувся до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. для вчинення виконавчого напису від 04.08.2017 року, а приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А., у свою чергу, незаконно всупереч правилам встановленим Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, вчинив виконавчий напис за реєстровим № 7930 від 04.08.2017 року, яким з ОСОБА_1 на користь Відповідача стягнуто 35 193, 75 грн.
Щодо стягнення з ОСОБА_1 неустойки (штрафів) суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Виходячи з аналізу зазначених правових норм сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобов`язання незалежно від виду неустойки (штраф або пеня).
Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
За виконавчим написом на вимогу Відповідача з мене було незаконно стягнуто 2 види штрафів: заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 250,00 грн. та заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 1663, 99 грн.
Крім того, стягнення з мене штрафу у відсотковому розмірі від суми заборгованості є фактично повторним стягненням з мене моєї заборгованості за кредитом, яка, крім іншого, є значно завищеною.
Таким чином, за виконавчим написом нотаріуса з мене було стягнуто два види штрафних санкцій - два види штрафу за одне порушення - порушення позичальником строків виконання грошових зобов`язань за договором.
Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України обидва штрафи і обидва види пені є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року та у справі №347/1910/15-ц від 11.10.2017 року.
Окрім того, нотаріус не встановив дійсну наявність права вимоги Відповідача щодо стягнення заборгованості.
Відповідачем не було повідомлено приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. про той факт, що минув трирічний строк з дня виникнення права вимоги сплати заборгованості.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Постановою Пленуму ВСУ від 31.01.1992 р. № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчинені» п. 13 роз`яснено, що відповідно до ст. ст. 34, 36, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актами з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності, не минув цей строк. Основними умовами вчинення нотаріусом виконавчого напису є подання документів, які встановлюють заборгованість боржника перед кредитором, підтверджують безспірність вимоги та подачі вимоги в межах строку позовної давності у три роки та у межах річного строку щодо вимоги про стягнення неустойки.
Відповідачем не було повідомлено нотаріуса про те, що рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 23 березня 2017 року (справа № 552/8587/13-ц) було відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до мене про стягнення заборгованості саме у зв`язку із закінченням строку позовної давності.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 26 квітня 2017 року вищевказане рішення залишено без змін.
Оскільки строк позовної давності не є поновлюваним, право вимоги у Відповідача було відсутнє ще до моменту вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Відповідно до п. 3.1 Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.
Отже, виконавчий напис вчинено із грубим порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій, і Відповідачем пропущено строк, протягом якого він міг звернутися із заявою про вчинення виконавчого напису.
Враховуючи вищевикладене, заборгованість за виконавчим написом не є безспірною, у зв`язку з цим є підстави для визнання виконавчого напису НМЕ 838643 від 04.08.2017 року за реєстровим № 7930 таким, що не підлягає виконанню.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, та такий, що підлягає до задоволення
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд пройшов до висновку про повне задоволення позову, то з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1362 грн 00 коп.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 34, 36, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат», ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - задовольнити повністю.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиР. І. Тимчук