У х в а л а

01 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 182/1268/18

провадження № 61-2141 ск 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 напостанову Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська юридична академія» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся вНікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області з позовом до Національного університету «Одеська юридична академія», (далі - НУ «ОЮА») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що наказом № 3874а-5 від 18 жовтня 2017 року його за пунктом першим статті 40 КЗпП України з 26 грудня 2017 року звільнено з посади асистента кафедри спеціальних правових дисциплін Нікопольського факультету НУ «ОЮА». Підставою звільнення став наказ про реорганізацію Нікопольського факультету Національного університету «Одеська юридична академія».

З 01 вересня 2017 року його допущено до роботи з погодженим навантаженням 0,4 ставки на 2017 - 2018 навчальний рік. У жовтні 2017 року на загальних зборах членів трудового колективу проректор з міжнародних зв`язків ОСОБА_2 повідомив про реорганізацію, та оприлюднено наказ № 3345-а-26 від 04 вересня 2017 року, в якому вказано, що з метою оптимізації роботи та на виконання рішення вченої ради Національного університету «Одеська юридична академія» від 29 серпня 2017 року (протокол № 1) потрібно реорганізувати внутрішню структуру університету шляхом приєднання структурного підрозділу Нікопольського факультету до структурного підрозділу Криворізького факультету. Працівники Нікопольського факультету продовжують роботу в Криворізькому факультеті НУ «ОЮА» на підставі поданих заяв, що комісії з реорганізації повинні сформувати відповідні зміни до штатного розпису.

На загальних зборах членів трудового колективу 18 жовтня 2017 року виконуючий обов`язки декану Нікопольського факультету повідомив, що Нікопольський факультет припиняє своє існування, а всім співробітникам запропоновано написати заяву про звільнення.

Посилаючись на порушення вимог трудового законодавства при звільненні, оскільки позивача не було персонально повідомлено про наступне вивільнення, з наказом не ознайомлено, іншу роботу йому не пропонували, просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ № 3874-а-5 від 18 жовтня 2017 року про його звільнення з посади асистента кафедри спеціальних правових дисциплін Нікопольського факультету НУ «Одеська юридична академія», поновити його на зазначеній посаді; стягнути заробітну плату за весь час вимушеного прогулу за період з 26 грудня 2017 року по день розгляду справи.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 березня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Дніпровського апеляційного суду задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 : позов задоволено, скасовано рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року; визнано незаконним та скасовано наказ № 3874-а-5 від 18 жовтня 2017 року НУ «ОЮА» про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді асистента кафедри спеціальних правових дисциплін Нікопольського факультету НУ «ОЮА» з 26 грудня 2017 року; стягнуто з НУ «ОЮА» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 27 грудня 2017 року по 13 січня 2021 року, в розмірі 43 532,80 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

09 лютого 2021 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2021 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 січня2021 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, а саме: збільшити суму виплати за час його вимушеного прогулу (за три роки) з 43 532,80 грн до 306 513,00 грн, поновити його на посаді асистента Національного університету «Одеська юридична академія» з 27 грудня 2017 року.

Дослідивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Як убачається з матеріалів касаційного провадження, предметом позову є визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Верховний Суд урахував предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільствата дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Разом із цим, касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , зазначає, що касаційна скарга має виняткове значення для заявника та суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково, оскільки не були враховані всі обставини у справі.

Наведені заявником аргументи суд вважає необґрунтованими, оскільки вони є виключно його суб`єктивними судженнями та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що позивача поновили на посаді не в НУ «Одеська юридична академія», а в його Нікопольському факультеті є необґрунтованими, оскільки з матеріалів касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що ОСОБА_1 звертався до суду першої інстанції про поновлення його на посаді саме в Нікопольському факультеті «Одеська юридична академія». Також варто звернути увагу на те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Крім того, висновок суду апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не суперечить практиці Верховного Суду України, яка викладена в наведеній постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, а касаційна скарга не містить інших посилань на постанови Верховного Суду та інформацію щодо застосування якої саме норми права і правового висновку не враховано апеляційним судом в оскаржуваному судовому рішенні.

Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в даній справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не наведено, а тому суд приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням указаного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 до Національного університету «Одеська юридична академія» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук