У х в а л а

7 квітня 2021 року

м. Київ

Справа № 149/1499/18

Провадження № 14-48цс21

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Гудими Д. А.,

суддів Анцупової Т. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Князєва В. С., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Штелик С. П.

ознайомилася з матеріалами справи за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення коштів за договором позики

за касаційною скаргою позивача на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 5 березня 2020 року і

в с т а н о в и л а :

у червні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача 850 000,00 грн основної суми боргу, 429 920,89 грн процентів у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), 301 750,00 грн інфляційних втрат, 74 473,97 грн - три проценти річних.

Мотивував позов так:

- 3 листопада 2014 року сторони справи уклали договір позики, відповідно до якого він позичив відповідачеві 550 000,00 грн, про що склали розписку. За умовами договору позики відповідач зобов`язався повернути позивачеві кошти до 25 грудня 2014 року, проте не повернув, а попросив про надання для цього додаткового часу. Тому 25 грудня 2014 року сторони справи уклали новий договір позики, за умовами якого відповідач підтвердив отримання у позику 550 000,00 грн і зобов`язався повернути борг та внести 300 000,00 грн плати за користування сумою позики не пізніше 30 червня 2015 року, про що склали ще одну розписку;

- відповідач не виконав зобов`язань щодо повернення коштів і внесення плати за користування ними. Тому слід стягнути з нього проценти за користування коштами згідно зі статтею 536 і частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також три проценти річних та інфляційні втрати згідно з частиною другою статті 625 цього кодексу.

13 листопада 2019 року Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов частково: стягнув з відповідача 793 484,00 грн боргу за договором позики від 25 грудня 2014 року, з яких 550 000,00 грн. - основна сума боргу, 195 250,00 грн - інфляційні втрати, 48 234,00 грн - три проценти річних від простроченої суми; 4 221,00 грн судового збору; 6 280,00 грн витрат на проведення почеркознавчої експертизи; 959,00 грн витрат на правничу допомогу; у задоволенні позову в іншій частині відмовив.

Мотивував рішення так:

- відповідач отримав позику у сумі 550 000,00 грн, про що сторони справи склали розписку 3 листопада 2014 року, а 25 грудня 2014 року погодили, що відповідач поверне кошти не пізніше 30 червня 2015 року, про що склали ще одну розписку. Відповідач кошти вчасно не повернув, а тому обґрунтованим є стягнення з нього боргу у сумі 550 000,00 грн;

- з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, позивач не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення встановленого терміну її повернення (30 червня 2015 року). Тому слід відмовити у задоволенні вимоги про стягнення 429 920,89 грн процентів у розмірі однієї облікової ставки НБУ;

- щодо стягнення 300 000,00 грн, указаних у розписці від 25 грудня 2014 року як плата за користування сумою позики, то стаття 1048 ЦК України визначає, що така плата встановлюється у вигляді саме відсотків на основну суму боргу. Встановлення плати у твердій грошовій сумі закон не передбачає, а тому у задоволенні зазначеної вимоги слід відмовити;

- оскільки обґрунтованим є стягнення боргу у розмірі 550 000,00 грн, то слід стягнути інфляційні втрати за прострочення повернення суми боргу у розмірі 195 250,00 грн: 550 000,00 грн (сума боргу) * 135,50 % (добуток щомісячних індексів інфляції за відповідний період) / 100 % - 550 000,00 грн (сума боргу);

- оскільки обґрунтованим є стягнення боргу у розмірі 550 000,00 грн, то слід стягнути три проценти річних за прострочення повернення суми боргу: 550 000,00 грн (сума боргу) * 3% (процентна ставка) / 100 % / 365 днів * 1067 (кількість днів прострочення) = 48 234,00 грн;

- необхідно відмовити у задоволенні клопотання відповідача про застосування позовної давності, оскільки термін повернення боргу сторони продовжили до 30 червня 2015 року, про що зазначили у розписці від 25 грудня 2014 року, а тому позовні вимоги заявлені у межах установленого законом трирічного строку.

5 березня 2020 року Вінницький апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції. Мотивував постанову так:

- предметом апеляційного перегляду є рішення суду у частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення 300 000,00 грн плати за користування позикою та розрахунку трьох процентів річних за договором позики;

- суд першої інстанції, керуючись висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, правильно відмовив у стягненні нарахованої позивачем суми процентів за користування позикою після спливу терміну її повернення (30 червня 2015 року), оскільки встановив, що відповідно до розписки від 25 грудня 2014 року сторони не погодили питання сплати процентів за договором позики;

- згідно з розпискою від 25 грудня 2014 року сторони не погодили сплату процентів за договором позики. Передбачене у статті 1048 ЦК України право сторін на встановлення плати за користування позикою з урахуванням частини першої статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів і порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати, зокрема встановлення плати у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу (див. висновок Верховного Суду України у постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14). Оскільки статті 536 і 1048 ЦК України визначили, що плата за користування чужими грішми встановлюється та нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу, правильним є висновок місцевого суду про неправомірність установлення сторонами плати за користування позикою у твердій грошовій сумі (300 000,00 грн).

14 квітня 2020 року позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 5 березня 2020 року, частково скасувати рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. Мотивував касаційну скаргу так:

- суди не застосували висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 755/19197/18, і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року, сформульований у справі № 915/533/15 (провадження № 12-51гс18), щодо застосування статей 6 і 627 ЦК України. Згідно з цим висновком принцип свободи договору є визначальним і полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати: по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи зустрічну волю іншого учасника договору й обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі відносини лише у випадках, якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; домовленість сторін суперечить суті їхніх відносин;

- суди попередніх інстанцій не врахували принцип свободи договору, який є визначальним для вирішення справи. Договір позики, укладений сторонами, не визнаний недійсним. Отже, його умови є обов`язковими до виконання сторонами. Тому суди безпідставно не врахували, що заборгованість відповідача згідно з розписками складає 550 000,00 грн основного боргу та 300 000,00 грн процентів за користування коштами;

- суди не застосували висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постановах від 2 березня 2020 року у справі № 1522/20735/12 і від 3 лютого 2020 року у справі № 341/923/17, щодо нарахування процентів за користування коштами на день звернення позикодавця до суду;

- необхідно відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), щодо застосування абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, згідно з яким у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, парламент чітко встановив, що проценти боржник має виплачувати до моменту, поки не поверне кошти. Законодавство не передбачає, що нарахування процентів на суму позики має бути припинене станом на день, коли боржник згідно з договором зобов`язаний повернути кошти.

29 квітня 2020 року Верховний Суд у складі судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження. У цій ухвалі вказав, зокрема, що позивач зазначив підставами касаційного оскарження судового рішення:

- пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) (судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду); вказав, що суди першої й апеляційної інстанцій не врахували висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 755/19197/18 і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 915/533/15, щодо застосування статей 6 і 627 ЦК України стосовно принципу свободи договору; всупереч змісту договору позики суди визначили, що плата за користування коштами можна встановити лише у процентах, а не у твердій грошовій сумі, як сторони визначили у договорі;

- пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, бо вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 2 березня 2020 року у справі № 1522/20735/12 і від 3 лютого 2020 року у справі № 341/923/17, щодо припинення нарахування процентів за користування коштами «після спливу строку договору». Стверджує, що такі висновки суперечать змісту статей 536 і 1048 ЦК України, відповідно до яких проценти виплачуються до дня повернення позики, а їх розмір і порядок сплати встановлюються договором або законом.

19 січня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про призначення справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

24 березня2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Обґрунтував ухвалу так:

- необхідно відступити від викладеного у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 висновку щодо застосування статті 1048 ЦК України. Згідно з цим висновком за змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ лише у тому разі, якщо договір позики не визначає інших умов. Приписи статей 536 і 1048 ЦК України визначають, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням приписів статті 6, частини першої статті 627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів і порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу);

- оскільки правовідносини сторін за договором позики засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників, сторони договору позики на підставі статті 627 ЦК України мають право визначити плату за користування коштами у твердій грошовій сумі. Такі дії учасників договірних правовідносин відповідають принципу свободи договору. Сторони не можуть бути обмежені у виконанні взятих на себе зобов`язань лише з підстав визначення у договорі плати за користування коштами у твердій грошовій сумі;

- будь-яка визначена сторонами тверда сума оплати за користування позикою завжди може бути математичним способом перетворена у проценти відносно суми боргу. Тому не можна погодитися з висновками Верховного Суду України про те, що інший спосіб оплати (тверда грошова сума) є безвідносною до суми боргу. Таке тлумачення змісту статті 1048 ЦК України невиправдано звужує свободу договору для сторін, яка відповідно до статті 3 цього кодексу є однією з основних засад цивільного законодавства;

- стаття 1048 ЦК України не встановлює заборони визначати спосіб оплати за користування позикою. Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі їхні відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, або така домовленість суперечить суті відносин сторін. На підставі принципу свободи договору вони вправі самостійно визначати умови договору, зокрема і плату за користування коштами не лише у відсотках, але й у твердій грошовій сумі.

Згідно з підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, § 39), від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31, 32) та від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України» (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, § 65)).

Оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, та з огляду на те, що принцип верховенства права вимагає правової визначеності стосовно застосування приписів ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду приймає справу № 149/1499/18 до розгляду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (частина перша статті 402 ЦПК України).

Отже, Велика Палата Верховного Суду розглядатиме справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (частина одинадцята статті 272 ЦПК України).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402, підпунктом 7 пункту 1 Розділу XIII ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а :

1. Прийняти для продовження розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 5 березня 2020 року.

2. Призначити справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами на 25 травня 2021 року у приміщенні Верховного Суду за адресою: м. Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Д. А. Гудима
Судді:Т. О. АнцуповаВ. С. Князєв
В. В. БританчукГ. Р. Крет
Ю. Л. ВласовЛ. М. Лобойко
І. В. Григор`єваО. Б. Прокопенко
М. І. ГрицівЛ. І. Рогач
В. І. ДанішевськаО. М. Ситнік
Ж. М. ЄленінаВ. М. Сімоненко
О. С. ЗолотніковІ. В. Ткач
Л. Й. КатеринчукС. П. Штелик