Справа № 274/161/19 Провадження № 2/0274/273/21
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.21 р.м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі - Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 , представником якої є ОСОБА_2 ,
доОСОБА_3
проподіл спільного майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні,
та за зустрічним позовомОСОБА_3
доОСОБА_1
провизнання обов`язків за договором позики спільними обов`язками,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 р. ОСОБА_1 звернулась з позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 09.08.2019 р., яка ухвалою від 09.08.2019 р. (а. с. 64, 70) була прийнята до розгляду, просить поділити її та ОСОБА_3 спільну сумісну власність та визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , залишити за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку вказаної квартири.

Позов обґрунтований тим, що квартира, яка стосується предмета спору, була придбана під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, після розірвання шлюбу між ними не досягнуто згоди щодо поділу цієї квартири.

ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні позову або задовольнити позов з визнанням того, що обов`язки за договором позики від 04.06.2014 р., укладеним між ним та ОСОБА_4 , є спільними обов`язками його та ОСОБА_1 , посилаючись на те, що квартира, яка стосується предмета спору, була придбана за кошти, які він позичив 04.06.2014 р. у свого батька, ці кошти не повернуті.

У жовтні 2019 р. ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом, який ухвалою від 30.10.2019 р. було прийнято до розгляду та вимоги за яким об`єднано з первісним позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом від 29.11.2019 р. (а. с. 80 - 81, 89 - 90, 96 - 97, 115 - 116), яка ухвалою від 29.11.2019 р. (118 - 119) була прийнята до розгляду, просить визнати за ним та ОСОБА_1 по 1/2 частині боргових зобов`язань за договором позики від 04.06.2014 р., укладеним між ним та ОСОБА_4 , у розмірі 373 944,21 грн. та стягнутих судових витрат у розмірі 3 369,98 грн.

Зустрічний позов обґрунтованим тим, що квартира, яка стосується предмета спору, була придбана за кошти, які ОСОБА_3 позичив за згодою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у свого батька - ОСОБА_4 , про що склав розписку, ці кошти не повернуті.

ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не доведено, що вона знала про укладенням між ним та його батьком 04.06.2014 р. договору позики та що давала згоду на укладення цього договору, а також того, що отримані на підставі цього договору кошти були використані в інтересах сім`ї, про розписку від 04.06.2014 р. їй не було нічого відомо впродовж майже п`яти років, що вказує не те, що розписку було складено з метою зменшення її частки у спільному майні подружжя.

Судом з`ясовано, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 15.09.2007 р. було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 15.02.2018 р., та встановлено рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21.05.2018 р. у цивільній справі № 274/1028/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яке за даними Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 21.06.2018 р. (а. с. 10, 11)

Цим же рішенням зазначений шлюб розірвано.

05.06.2014 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зі згоди ОСОБА_1 , викладеній у нотаріально посвідченій заяві від 05.06.2014 р. (пункт 5.4 договору), було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а. с. 47).

На підставі вказаного договору за ОСОБА_3 03.07.2014 р. було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією від 06.03.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 15 - 16).

Законодавством України презюмується, що за загальним правилом будь-яке майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Так, згідно з частиною третьою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60, частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У матеріалах справи відсутні будь-яких докази, які б вказували, що квартира, яка стосується предмета спору, не є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , при цьому останні проти того, що квартира є їхньою спільною сумісною власністю не заперечували.

Зважаючи на наведене, Суд вважає, що ця квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на те, що частки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у праві власності на квартиру, яка стосується предмета спору, є різними, а відтак Суд виходить з того, що ці частки є рівними.

Також у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на необхідність відступити від засади рівності часток або збільшити частку ОСОБА_3 у праві власності на квартиру, яка стосується предмета спору, а тому Суд вважає, що підстави для цього відсутні.

Відповідно до статті 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 ґрунтується на вимогах законодавства України, а відтак підлягає задоволенню.

Судом з`ясовано, що 04.06.2014 р. ОСОБА_7 склав розписку, згідно з якою він нею підтверджує, що взяв у ОСОБА_4 для придбання квартири в борг суму в розмірі 14 000,00 доларів США, яку зобов`язується повернути до 31.12.2018 р. (а. с. 94).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09.07.2019 р. у цивільній справі № 274/2265/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, та постановою Житомирського апеляційного суду від 07.10.2019 р., якою зазначене рішення залишено без змін, встановлено, що 04.06.2014 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого перший позичив у другого грошові кошти у сумі 14 000,00 доларів США зі строком повернення до 31.12.2018 р. (а. с. 67 - 69, 84 - 87).

Свідок ОСОБА_4 дав показання про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 позичили гроші у 2014 р. у сумі 14 000,00 доларів США на придбання квартири. Обіцяли віддати у кінці 2018 р. Прийшла пора віддавати, він звернувся до ОСОБА_1 , та відповіла, що вона не позичала, позичав ОСОБА_3 , хай віддає. Він мусив подати позов про стягнення заборгованості. Суд присудив, що половину суми віддає ОСОБА_3 , а за іншу половину суми - нічого. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до 2014 р. знали, що в нього та дружини є гроші, бо продали хату у селі, і звертались до них з натяками, що якщо буде потреба у грошах, то чи зможуть він з дружиною позичити гроші. Коли сину ОСОБА_1 та ОСОБА_3 треба було йти у школу, їм не було де жити, вони жили в дядька, потім в мами, там не було умов, ОСОБА_1 плакала, що не може там жити. Найняли квартиру, жили на квартирі. Потім у 2014 р. була розмова між ним, дружиною, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з приводу позичити грошей для придбання квартири. Він знав про пошуки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартири. Вони шукали квартиру приблизно з місяць. 04.06.2014 р. дзвонить телефон, дзвонив ОСОБА_3 , каже, що треба терміново гроші, знайшли квартиру, грошві треба на завтра. Це було у другій половині дня. Він сказав, що б ОСОБА_3 приїжджав, той приїхав. Вирішили оформити позику при свідках. Склали договір позики, свідки підписалися. Один був, а другого через дорогу запросив, той прийшов. Підписали, перерахували гроші. Він віддав гроші після підписання. Він не у таких літак, що може заробити, тому кошти не дарував. У нього куча проблем, які залишились не вирішені. Крім того, в нього є ще одна дитини. Якщо подарувати одному, то зробити їх ворогами, він не міг цього допустити. Діти молоді, здорові, працюють, віддадуть. Він проживає по АДРЕСА_3 . У 2014 р. там проживав теж. Розписка писалася у хаті. ОСОБА_3 приїжджав сам позичати гроші, без ОСОБА_1 . Чи купляли квартиру у доларах, чи гривнях - не знає. За яку вартість була придбана квартира - не знає. Якби ОСОБА_1 та ОСОБА_3 приїхали у двох, він би взяв розписку з обох Чому ОСОБА_1 не приїхала, він не знає, вона була вагітна, може їй не можна було труситись у машині. Те, що квартира придбавалась з відстрочкою платежу, йому не повідомляли. Скільки вони заплатили перший внесок - не повідомляли. Купити квартиру на своє ім`я та посилити туди ОСОБА_1 та ОСОБА_3 він не хотів, бо це б було як подарунок. На момент розмов про можливість позичання коштів він не цікавився доходами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Його завірили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 будуть працювати та віддавати кошти. Його не цікавило, якими сумами мала віддаватись позика. Термін повернення позики встановлював не він. Може ОСОБА_1 з ОСОБА_3 обговорювали це питання. Під час складення розписки він з ОСОБА_3 прикинули, коли можуть бути віддані кошти, прийшли спільно до висновку, що у кінці 2018 р.

Свідок ОСОБА_8 дав показання про те, що він знає, що ОСОБА_4 позичив гроші ОСОБА_3 . Він приїхав до ОСОБА_4 з поломкою велосипеду, це було десь на початку літа 2014 - 2015 р. На подвір`ї чинили велосипед, в цей час приїхав ОСОБА_3 , останній з ОСОБА_4 пішли в хату. Через півгодини погукали його, щоб він був присутнім як той позичає гроші. ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 гроші - у доларах, 14 000,00 доларів. Склали розписку, здається, писав ОСОБА_3 . Він розписався на ній. Потім вони ще покликали сусіда через дорогу. Сусід прийшов, але він вже пішов, що сусід робив - не бачив. Він вказував на розписці паспортні дані. З собою в нього паспорта не було. Але він потім поїхав звірився, що правильно. Він випадково туди попав. Велосипед починив. Який був день тижня він не пам`ятає, було після обіду, не у вечорі. При ньому гроші рахували. Яка була погода - не пам`ятає. ОСОБА_3 приїжджав на автомобілі сам, він бачив його одного. ОСОБА_1 не була присутня. Розписка писалась у веранді, їх було троє, ще жінка ходила ОСОБА_4 , але вона не була присутньою.

Станом на 04.06.2014 р. курс Національного банку України становив 11,87 грн. за 1 долар США, а відтак ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 еквівалент 166 180,00 грн.

За умовами укладеного 05.06.2014 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зі договору купівлі-продажу квартири, квартира АДРЕСА_1 , продавалась за 169 090,00 грн., при цьому 121 090,00 грн. мали бути сплачені під час оформлення договору, а 48 000,00 грн. - до 05.07.2014 р. (а. с. 47).

При цьому ОСОБА_1 не подала будь-яких доказів, які б вказували, що на момент укладення зазначеного договору вона та/або ОСОБА_3 мали власні грошові кошти у розмірі 169 090,00 грн. (121 090,00 грн.), які і були витрачені на купівлю квартири АДРЕСА_1 .

Оцінивши наведене вище, Суд приходить до висновку, що грошові кошти у розмірі 14 000,00 доларів США, позичені ОСОБА_7 у ОСОБА_4 на підставі договору позики від 04.06.2014 р., були позичені для придбання квартири АДРЕСА_1 , з метою проживання у квартирі ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та їхнього сина, тобто договір позики був укладений в інтересах сім`ї, ці кошти були витрачені для придбання вказаної квартири, тобто використані в інтересах цієї сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Незнання ОСОБА_1 про укладення договору позики від 04.05.2014 р. та ненадання нею згоди на його укладення, зважаючи на викладену норму статті 65 Сімейного кодексу України, не має значення для створення обов`язків для неї за цим договором, оскільки умовами їх створення є укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих на його підставі коштів в інтересах сім`ї.

Таким чином договір позики від 04.06.2014 р., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , створив обов`язки і для ОСОБА_1 .

Разом з тим, Суд не визначає розміру обов`язків ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за зазначеним договором позики, оскільки встановлення цього розміру має здійснюватись безпосередньо під час розгляду позову до ОСОБА_1 про стягнення з неї відповідної заборгованості, при цьому з таким позовом, в залежності від обставин, може звернутись як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_3 (зокрема, у разі виконання ним обов`язку з повернення у повному розмірі коштів за договором позики від 04.06.2014 р. ОСОБА_3 ).

Тобто зустрічний позов ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з формулюванням у відповідності до частини четвертої статті 65 Сімейного кодексу України.

Керуючись статтями 258, 259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) задовольнити.

2. Поділити квартиру АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, залишити за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири.

3. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задовольнити частково.

4. Визнати обов`язки за договором позики від 04.06.2014 р., укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , спільними обов`язками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

5. В задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення у письмовій формі до Житомирського апеляційного суду через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут

Повне рішення складено 14.04.2021 р.