КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/119/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача Білич І.М.

суддів Нежури В.А., Березовенко Р.В.

при секретарі Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С.,

у цивільній справі № 752/14469/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконання зобов'язання.

в с т а н о в и л а:

У травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за невиконання зобов'язання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що на початку вересня 2018 року ОСОБА_2 за усною домовленістю з позивачем взяв на себе зобов`язання розробити та надати йому програмне забезпечення. Для здійснення дій щодо розробки та надання програмного забезпечення, відповідач просив здійснювати оплату грошових коштів кожного місяця, а ОСОБА_1 , в свою чергу, просив надати копію паспорта громадянина України та копію картки фізичної особи - платника податків.

Позивач належним чином виконав вимоги відповідача та кожного місяця перераховував грошові кошти, що в загальному розмірі склали 24000,00 грн., з призначенням платежу: розробка програмного забезпечення.

Проте, відповідач не виконав свого зобов`язання щодо розробки та надання програмного забезпечення, на неодноразові звернення позивача з приводу врегулювання даного питання, як усно, так і письмово про повернення грошових коштів так як робота не була виконана, коштів не повернув.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду, посилаючись на загальні положення ЦК України про загальні умови виконання зобов`язання, просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 24 000,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, просив суд скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Посилаючись на порушеннясудом норм процесуального права, неправильне застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Зазначаючи, що судом першої інстанції встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач здійснив предоплату відповідачу в розмірі 24 000,00 грн., за роботу по розробці програмного забезпечення. Однак суд першої інстанції не прийняв до уваги того, що відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо виготовлення та передачі програмного забезпечення, та у відповіді на претензію щодо вжиття заходів досудового врегулювання спору зазначив, що нічого не збирається передавати.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримав свою позицію, щодо відсутності доказів на укладання з позивачем будь-яких угод ( усних, письмових). А відтак просив суд залишити рішення суду без змін апеляційну скаргу без задоволення.

Учасники справи, про день і час її розгляду повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку.

Позивач до початку розгляду подав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, підтримавши доводи апеляційної скарги.

Відповідач, надаючи відзив на апеляційну скаргу також висловив свою позицію щодо можливого розгляду справи за його відсутності.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися, у силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_1 09.10.2018 року, 02.11.2018 року та 10.12.2018 року було перераховано на картковий рахунок ОСОБА_2 грошові кошти:

- квитанція № Р24А93078216А72855 від 09.10.2018 року у сумі 8 000,00 грн., з призначенням платежу: розробка програмного забезпечення вересень (а.с. 11).

- квитанція № Р24А505945242А42540 від 02.11.2018 року у сумі 8 000,00 грн.. з призначенням платежу: розробка програмного забезпечення в жовтні (а.с. 12).

- квитанція № Р24А525303592А25997 від 10.12.2018 року у сумі 8 000,00 грн., з призначенням платежу: розробка програмного забезпечення листопад 2018 (а.с. 13).

24.04.2019 року на адресу відповідача ОСОБА_1 направляв письмову претензію про повернення коштів (а.с. 14-17).

07.05.2019 року ОСОБА_2 надав відповідь на претензію, де не заперечуючи факт отримання грошових коштів у вказаному розмірі, вважав вимогу ОСОБА_1 про їх повернення безпідставною, оскільки грошові кошти були отримані в рамках трудового договору, укладеного з Кодісофт Лімітед (Kodisoft Limited), які відповідач згоден розглядати як штрафні санкції за невиконання цього договору (а.с. 18).

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі було укладено усний договір, котрий за своєю правовою природою є договором підряду, за умовами якого відповідач взяв на себе обов`язок по виконанню роботи за завданням іншої сторони ( в даному випадку розробку та надання програмного забезпечення) а замовник зобов`язався прийняти та оплатити виконану роботу. Сторонами були погоджені істотні умови договору, внесена предоплата. Та виходячи з відповіді відповідача, роботи по розробці та наданню програмного забезпечення за замовленням позивача відповідачем виконувалися, проте не завершені та не передані замовнику. Однак, з наявних матеріалів справи суд не вбачав можливим встановити, що підставою для відмови замовника від договору послугувала саме порушення строків виконання.

Звертаючись до суду позивач обмежився посиланням на загальні положення про виконання зобов`язань та про договір за ЦК України, не зазначив та не довів про наявність підстав для повернення йому передоплати. Положення ст. 849 ЦК України ( договір підряду) не встановлюють право замовника на повернення попередньої оплати за договором. Норми даної статті передбачають право замовника на відшкодування збитків підрядником, при цьому для застосування таких правових наслідків суду необхідно встановити обставини невиконання підрядником умов договору підряду.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за своєю правовою природою, усна домовленість між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є договором підряду, за умовами якого, відповідач взяв на себе зобов`язання виконати роботу, зокрема розробити та надати позивачу програмне забезпечення, а позивач, в свою чергу, зобов`язався прийняти та оплатити роботу.

Згідно з ч. 1ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч.2 ст. 837 ЦК України, договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Згідно зі ст. 853 ЦК України, замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Відповідно до ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Частиною 4 ст.849 ЦК встановлено, що замовнику надано право відмовитися в односторонньому порядку від договору у будь-який час до закінчення роботи з можливістю виплати замовником підряднику плати за виконану роботу з відшкодуванням збитків підряднику, і визначене цією нормою право не може бути обмежене.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, скаржник вказував, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги положенняч.4 ст. 849 ЦК України,за якими йому як замовнику надано право щодо розірвання в односторонньому порядку усного договору по розробці та наданні програмного забезпечення.З припиненням дії усного договору та грошова сума, яка була сплачена скаржником (позивачем) як предоплата в розмірі 24 000,00 грн. за роботу по розробці та наданні програмного забезпечення втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими відповідачем без достатньої правової підстави.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Судом першої інстанції в ході розгляду справи правомірно надано оцінку договору № 27082018-2-48 від 27.08.2018 року, укладеного між ОСОБА_2 (виконавець) та Кодісофт Лімітед (Kodisoft Limited) (замовник), юридичною особою, що створена та діє за законодавством Республіки Кіпр, реєстраційний номер НЕ 367404, з місцезнаходженням за адресою: Лампоусас, 1, 1095, Нікосія, Кіпр, в частині того, що наявність вказаного договору не свідчить про те, що між Кодісофт Лімітед (Kodisoft Limited) і відповідачем укладено трудову угоду та перераховані позивачем відповідачу грошові кошти в розмірі 24 000, 00 гривень є заробітною платою за виконання умов договору. Так як загальна ціна договору становить 3 500,00 доларів США, і плата за послуги за цим договором сплачується в доларах США шляхом безготівкового переказу коштів на банківський рахунок виконавця, вказаний у п. 17 цього договору, або на інший банківський рахунок, про який виконавець письмово повідомить замовника (п.п. 5.3., 6.2. договору). Відомостей про оплату послуг за вказаним договором матеріали справи не містять.

Колегія суддів вважає, що наявність вказаного договору не свідчить про те, що між ТОВ «Кодісофт» і відповідачем укладено трудову угоду та перераховані позивачем відповідачу грошові кошти є заробітною платою.

Положення ст. 849 ЦК України ( договір підряду) не встановлюють право замовника на повернення попередньої оплати за договором. Норми даної статті передбачають право замовника на відшкодування збитків підрядником, при цьому для застосування таких правових наслідків суду необхідно встановити обставини невиконання підрядником умов договору підряду.

Суд першої інстанції не заперечуючи право позивача щодо розірвання в односторонньому порядку усного договору по розробці та наданні програмного забезпечення, вказував на те, що для правильного вирішення спору суду необхідно достовірно з`ясувати обставини щодо підстав такої відмови з урахуванням положень ст. 849 ЦК України. Та беручи до уваги положення ст.ст.77, 81 ЦПК України, вказував на відсутність надання таких доказів, які б вказували саме на порушення строків виконання договору.

Скаржник в апеляційній скарзі, зауважував, що відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зазначена норма застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала.

Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав. Про можливість виникнення позадоговірного грошового зобов`язання на підставі ст. 1212 ЦК, як зазначав скаржник зазначено також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 року, справа № 910/10156/17. Тому апеляційний суд з можливим застосуванням до спірних правовідносин положення ч. 4 ст. 849 ЦК України в сукупності з приписами ст. 1212 ЦК України має можливість стягнути своїм рішенням з відповідача безпідставно отримані кошти в розмірі 24 000, 00 гривень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як убачається із позовної заяви, позивач обґрунтовуючи свій позов посилався на загальні положення ЦК України про загальні умови виконання зобов`язання. Натомість в апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,посилаючись на ст. 1212 ЦК України, просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 24000,00 грн, як безпідставно набуте майно, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу.

Відтак, колегія суддів не приймає до уваги зазначені вище доводи апеляційної скарги, оскільки останні не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного

Таким чином, суд першої інстанції вірно виходив із того, що положення ст. 849 ЦК України не встановлюють права замовника на повернення попередньої оплати за договором, тому вимоги ОСОБА_1 про повернення грошових коштів за невиконання зобов`язання не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Згідно з частиною 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367,368, 372, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 березня 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді