КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Київського міського округу Юхименко Ольги Леонідівни, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Дисциплінарна комісія приватних виконавців при Міністерстві юстиції України, Управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

У Дніпровський районний суд міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою в порядку ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України, до приватного виконавця Київського міського округу Юхименко О.Л., ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 , ОСОБА_6, Держави України в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Дисциплінарна комісія приватних виконавців при Міністерстві юстиції України, Управління нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в якій просив стягнути з відповідачів на свою користь завдану матеріальну шкоду у розмірі 94 728,72 грн., моральну шкоду у розмірі 544 070,81 грн., а також попередні судові витрати у розмірі 28 800,00 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на необгрунтованість ухвали суду, порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Відповідач ОСОБА_3 подав до суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких не погоджуючись із доводами апеляційної скарги просив залишити апеляційну скаргу без задоволення. а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Третя особа Дисциплінарна комісія приватних виконавців при Міністерстві юстиції України подала до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, у яких вказала, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена за результатами повного та всебічного дослідження обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального законодавства.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року вказаним вимогам не відповідає, з огляду на наступне.

Відмовляючи ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі, Дніпровський районний суд міста Києва своє рішення обґрунтовував тим, що даний цивільний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен розглядатися в межах кримінального провадження.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як вважає, що він не ґрунтується на вимогах закону.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, ОСОБА_1 є потерпілим у кримінальному провадженні № 0001098 від 09 квітня 2021 року за ч. 1 ст. 191 КК України, в якому на момент звернення до суду триває досудове розслідування, яке здійснюється Дніпровським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

ОСОБА_1 у позовній заяві просив визнати його цивільним позивачем у кримінальному провадженні та стягнути з відповідачів матеріальну та моральну шкоду та збитки, завдані внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 55 Конституції України закріплено право кожного на судовий захист.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Приписами ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Згідно із частиною 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, із цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

При визначенні предметної юрисдикції справ, суд виходить із суті прав та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу об`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Позивач зазначив, що він подає цивільний позов на підставі ст. 128 КПК України.

Так, відповідно положень ст. 128 КПК України, для відновлення та захисту своїх прав потерпілий під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`являє цивільний позов, який за своєю формою та змістом повинен відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства (ст. 175 ЦПК України). Цивільний позов подається до органу судового розслідування або суду, в якого на розгляді перебуває кримінальне провадження.

Позов про відшкодування (компенсації) шкоди завданої кримінальним правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням може бути подано і до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства, якщо особа, не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, або її цивільний позов було залишено без розгляду.

Відмова у позові в порядку цивільного, господарського або адміністративного судочинства позбавляє цивільного позивача права пред`являти той же позов у кримінальному провадженні. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення до початку судового розгляду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутій проти Хорватії»).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. Вимогами ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції, для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар