Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 363/3555/17-ц

провадження № 61-22274св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Болотова Є. В., Музичко С. Г.,

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів, упущеної вигоди та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачем було порушено договірні зобов`язання з передачі майнових авторських і суміжних прав на твори в авторстві та виконанні ОСОБА_2 , скомпоновані в музичний альбом « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». 19 листопада 2016 року позивач передав відповідачеві

10 000,00 доларів США авансу. Тривалий час вони не могли укласти договір, оскільки зі слів відповідача, він вживав заходів до розірвання договорів з третіми особами. У 2017 році відповідач змінив свою поведінку, і почав повідомляти, що договір з ним укладати не бажає та готовий повернути отриманий аванс, однак жодних дій до цього не вчиняв. У квітні 2017 року відповідач права на вказаний альбом передав третім особам.

ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь безпідставно набуті грошові кошти за зобов`язанням в розмірі 261 620,00 грн, компенсацію упущеної вигоди в розмірі 800 000,00 грн та моральну шкоду в розмірі

200 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня

2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 261 620,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, встановивши, що правова підстава згадана в позові щодо отримання коштів між сторонами не виникала, договір передачі майнових авторських і суміжних прав на твори чи інший правочин не укладався, дійшов висновку, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню.

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області

від 30 серпня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 616,20 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, місцевий суд виходив із того, що під час ухвалення судового рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами відповідно до задоволених позовних вимог судом не вирішувалось.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , задоволено.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2019 року в частині стягнення 261 620,00 грн та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 серпня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області

від 16 квітня 2019 року залишено без змін.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 12 000,00 грн.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що обидві сторони розпочали виконання зобов`язання, а ОСОБА_1 у свою чергу розпочав використання творів на свою користь, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин правила статті 1212 ЦК України.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

10 грудня 2019 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року та залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2019 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 серпня 2019 року.

Враховуючи те, що постанова апеляційного суду оскаржується в частині позову про повернення безпідставно набутих коштів, а тому у іншій частині касаційним судом не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано частину першу статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки підстава, на якій кошти були передані ОСОБА_2 відпала. Як на практику, заявник посилається на постанову Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 752/13032/16-ц.

Доводи інших учасників справи

12 лютого 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду

від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Вишгородського районного суду Київської області.

Зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року в частині стягнення із заявника судового збору до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

У січні 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року

№460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_2 є співаком зі сценічним псевдонімом «ОСОБА_2».

Відповідно до розписки від 11 листопада 2016 рок ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 10 000,00 доларів США, як третину авансу за альбом «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Сторони вели перемовини та мали намір укласти договір з передачі майнових авторських і суміжних прав на твори (альбом « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») в авторстві та виконанні відповідача, однак згідно закону його так і не уклали.

21 квітня 2017 року позивач звернувся до відповідача про повернення сплаченого авансу в розмірі еквівалентному 10 000,00 доларів США.

Однак відповідач на вимогу позивача не відреагував, гроші не повернув.

Виключними майновими авторськими та суміжними правами на території всього світу на твори громадянина Республіки Білорусь - ОСОБА_2 , який виступає під творчим псевдонімом « ОСОБА_2 » володіє ТОВ « Новий Гарлем » про що, ОСОБА_1 був обізнаний. Згідно умов договору ТОВ «Новий Гарлем» має виключне право розміщення та/або надання такого права третім особам за договорами, на наступні твори та фонограми: « ІНФОРМАЦІЯ_4 », « ІНФОРМАЦІЯ_5 », « ІНФОРМАЦІЯ_6 », « ІНФОРМАЦІЯ_7 ».

На момент підписання розписки виключні авторські та суміжні права на зазначені твори були передані відповідно до договору про цифрову дистрибуцію, укладеного між ТОВ «Новий Гарлем» та Компанією Orchard Enterprises NY, Inc. від 21 жовтня 2015 pоку та договору про передачу виключний авторських та суміжних прав № АС-347 від 04 серпня 2016 року, укладеного між ТОВ «Новий Гарлем» та ТОВ «Уміг Мьюзік».

На виконання досягнутих домовленостей, ТОВ «Новий Гарлем» було розірвано вищезазначені договори.

ОСОБА_1 , уклав з ПП «Арт-Тредінг» договір № САТ/01/11/16 про передачу авторських і суміжних прав, за умовами якого позивач передав ПП «Арт-Тредінг» виключні права на використання, розміщення та/або надання дозволу на використання третім особам на вказані вище твори.

У подальшому, ПП «Арт-Тредінг» надало права на використання зазначених вище творів третім особам, зокрема ТОВ «Стрім Україна» та ТОВ «Інтек ЮЕИ» для подальшого розміщення цими компаніями-агрегаторами творів у мережах операторів МТС та Київстар.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13 лютого 2018 року стягнуто з ПП «Арт-Трейдинг» на користь ТОВ «Новий Гарлем» грошову компенсацію за порушення виключних майнових авторських прав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У частині третій статті 651 ЦК України встановлено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до частини четвертої статті 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції встановивши, що правова підстава згадана в позові щодо отримання коштів між сторонами не виникала, договір передачі майнових авторських і суміжних прав на твори чи інший правочин не укладався, дійшов правильного висновку, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції у оскаржуваній частині і залишає в силі у цій частині судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 серпня 2019 року щодо розподілу судових витрат також підлягає залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих грошових коштів скасувати, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 квітня 2019 року у цій частині та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 серпня 2019 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун