Номер провадження: 22-ц/813/3487/21
Номер справи місцевого суду: 495/2988/20
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Боярського О.О. 09 вересня 2020 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -

встановила:

У травні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя (а.с. 1-7).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що з 13 листопада 1993 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим Краснокосянською сільською радою народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №7. Сторони по справі разом не проживають більше півроку, спільне господарство не ведуть. Подружнє життя не склалося, шлюбні відносини припинені.

Також позивач зазначила, що 05 квітня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №695, ОСОБА_1 придбав житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний житловий будинок було зареєстроване за ОСОБА_1 04 січня 2003 року Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №1 за реєстровим №55. Крім того, 05 квітня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №696, ОСОБА_1 придбав земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 . 19 липня 2010 року ОСОБА_1 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ№139714, розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:002:0082 (а.с. 41).

Майно, яке було набуто за період шлюбу, позивач просила поділити.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Розірвано шлюб, укладений 13 листопада 1993 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований Краснокосянською сільською радою народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №7. Визнано спільною сумісною власністю подружжя наступне майно та здійснено його поділ: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,1493 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0082. Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, житловою площею 31,3 кв.м., літ. «Б», «Д» - сарай; літ. «В» - вбиральня; літ. «Г» - гараж; №1-4 - споруди. Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1493 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер :02:002:0082. Виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, житловою площею 31,3 кв.м., літ. «Б», «Д» - сарай; літ. «В» - вбиральня; літ. «Г» - гараж; №1-4 - споруди та 1/2 частину земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1493 гектарів в межах згідно з планом, кадастровий номер :02:002:0082. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1078,50 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (а.с. 57-63).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що придбання у 2002 році житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , було здійснено ОСОБА_1 виключно за його особисті кошти, наявні від продажу у 1990 році належного йому на праві особистої власності житлового будинку. Крім того, сторонами укладених 05 квітня 2002 року договорів купівлі-продажу вищевказаних об`єктів нерухомості були продавець ОСОБА_3 та покупець ОСОБА_1 , і аналіз вказаних договорів не містить будь-яких відомостей про наявність згоди другого з подружжя - ОСОБА_2 на складення таких договорів (а.с. 68-73).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 листопада 1993 року між сторонами по справі був укладений шлюб, зареєстрований Краснокосянською сільською радою народних депутатів Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №7.

Згідно ч.2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Частина перша статті 105 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них.

Статтею 109 СК України передбачено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Відповідно до ч.1ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Частиною 3 ст.115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Сторони по справі разом не проживають більше півроку, спільне господарство не ведуть. Подружнє життя не склалося, шлюбні відносини припинені.

Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено почуття кохання та поваги один до одного. Сім`я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що шлюб підлягав розірванню.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд обґрунтовано виходив з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем.

Як правильно вказано у рішенні суду - причини, які спонукали позивачку наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов в цій частині підлягав задоволенню. В частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу рішення неоскаржувалось.

Щодо позовних вимог про розподіл житлового будинку та земельної ділянки слід зазначити наступне, судом першої інстанції було встановлено, що 05 квітня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №695, ОСОБА_1 придбав житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 (а.с.15).

Право власності на вказаний житловий будинок було зареєстроване за ОСОБА_1 04 січня 2003 року Білгород-Дністровським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №1 за реєстровим №55 (а.с. 12).

05 квітня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Андрєєвою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за №696, ОСОБА_1 придбав земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 (а.с.40).

19 липня 2010 року ОСОБА_1 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ№139714, розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:002:0082 (а.с. 41).

Відповідно до ст.. 22 Кодексу про шлюб та смію України, який був чинний у 2002 році, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з ч.1 ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що житловий будинок та земельна ділянка були придбані сторонами в період шлюбу, а отже, враховуючи положення статей 22 та 28 КпШСУ, вказане спірне нерухоме майно належить в рівних частках кожному з подружжя та підлягає поділу в рівних частках, тобто по Ѕ частці кожному.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

З огляду на те, що право власності на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , було набуте відповідачем (на підставі договору купівлі-продажу) у період перебування сторін у шлюбі, то суд вірно вважав доведеним той факт, що на спірне нерухоме майно розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя та вказане нерухоме майно підлягало поділу між сторонами у рівних частках, а саме по Ѕ частині кожному, у відповідності до ст. 372 ЦК України.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про поділ між сторонами наступного рухомого майна: - холодильник «Атлант» - 1 шт.; холодильник «Донбас» - 1 шт.; телевізор LG - 2 шт.; газова плита «ВЕКО» - 2 шт.; ноутбук - 1 шт.; мотокультиватор «Solo» - 1 шт.; електрогенератор 2,5 кВт- 1 шт.; стабілізатор струму - 1 шт.; оприскувач карбюраторний - 1 шт.; супутникова антена - 2 шт.; бочки пластикові - 2 шт.; диван - 3 шт.; стіл - 5 шт.; станки токарні - 2 шт.; апарат зварювальний - 1 шт.; ікони старинні - 2 шт.; колекція монет - 1 шт., то суд дійшов вірного висновку про їх необґрунтованість.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що придбання у 2002 році житлового будинку та земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , було здійснено ОСОБА_1 виключно за його особисті кошти, наявні від продажу у 1990 році належного йому на праві особистої власності житлового будинку.

Колегія суддів зауважує, що у відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, всупереч означених вище норм цивільного процесуального законодавства, апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того факту, що придбання нерухомого майна здійснювалось за особисті кошти ОСОБА_1 , отримані останнім за 12 років до укладення договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Крім того, колегія суддів враховує, що, як зазначено ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, за продаж у 1990 році належного йому житлового будинку апелянт отримав 5000 радянських рублів. Вказана сума на 16 вересня 1996 року (введення в обіг національної валюти України - гривні) становила 500 гривень, тоді як, згідно договорів купівлі-продажу від 05 квітня 2002 року, продаж житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , було здійснено за 22 363 гривень, а земельної ділянки за тієї ж адресою - за 1407 гривень, що виключає можливість придбання їх апелянтом ОСОБА_1 за особисті кошти у розмірі 5000 радянських рублів.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що сторонами укладених 05 квітня 2002 року договорів купівлі-продажу вищевказаних об`єктів нерухомості були продавець ОСОБА_3 та покупець ОСОБА_1 , і аналіз вказаних договорів не містить будь-яких відомостей про наявність згоди другого з подружжя - ОСОБА_2 на укладення таких договорів .

Колегія суддів зауважує, що положення статті 23 КпШСУ (в редакції станом на 2002 рік) вимагали обов`язкову письмову згоду другого з подружжя лише у випадку відчуження майна, а не набуття його у власність. Згідно частини першої вказаної статті, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

Таким чином, при укладенні договорів купівлі-продажу від 05 квітня 2002 року житлового будинку та земельної ділянки, відповідач діяв за згодою другого з подружжя та у інтересах сім`ї.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 вересня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 квітня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе