Справа № 278/3182/17
Провадження №2/278/195/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
30 березня 2021 року Житомирський районний суд Житомирської області у складі: головуючого судді Зубчук І.В.,
секретаря с.з. Подорожньої А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
Відповідач подав до суду відзив на позов в якому просив відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, оскільки жодних коштів у позивача не брав, а тому не має спору про нарахування інфляційних витрат та відсотків за користування коштами (а.с.23-25).
Ухвалою суду від 19 лютого 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 23 березня 2018 року (а.с.30-31).
Ухвалою суду від 23 березня 2018 року провадження по даній справі зупинено до вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (№287/1558/16-ц) (а.с.36-37), а 05 жовтня 2020 року поновлено провадження по справі (а.с.55).
Ухвалою суду від 22 грудня 2020 року закрито підготовче засідання у вищевказаній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 лютого 2021року (а.с.87-89).
Позивач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився. У відповідності до ч.6 ст.128 ЦПК України належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст.280 та ч.2 ст.247 ЦПК України.
В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.
Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2016 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму основної заборгованості в розмірі 2000 Євро, що еквівалентно курсу НБУ становить 55020 гривень, інфляційні нарахування в розмірі 310,60 Євро, що еквівалентно курсу НБУ становить 8544 гривні 61 копійку, три відсотка річних в розмірі 84,50 Євро, що еквівалентно курсу НБУ становить 2324 гривні 60 копійок та судові витрати сплачені при подачі позову в розмірі 663 гривні 29 копійок, а всього на загальну суму 66551 гривні 50 копійок (а.с.5-6).

На примусове виконання даного рішення, яке набрало законної сили 11 січня 2017 року, Житомирським районним судом Житомирської області 31 січня 2017 року видано виконавчий лист (а.с.6 зв.).

20 лютого 2017 року державним виконавцем Житомирського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання вказано вище виконавчого листа (а.с.8), а 19 жовтня 2017 року накладено арешт на майно боржника (а.с.7).

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Згідно із ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст.617 ЦК України).

При цьому, відповідно до ч.1 ст.613 ЦПК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що стверджується рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 27 грудня 2016 року.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), а також у постанові від 02 березня 2016 року у справі №6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

У цій Постанові Велика Палата звернула увагу, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

При зверненні до суду позивачем заявлені вимоги про стягнення 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України.

Формулювання ст.625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі 6-42цс11).

Розрахунок 3% річних за прострочення грошового зобов`язання по сплаті кредиту наведений стороною позивача перевірений судом. З огляду на це суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 21 грудня 2016 року по 30 березня 2021 року, з якого вбачається, що вони становлять 318,58 Євро, що за курсом НБУ станом на 05 січня 2021 року складає 11130,83 гривень.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З врахуванням наведеного, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір.

Керуючись ст.ст.524, 613, 614, 625 ЦК України, ст.ст.4, 12, 82, 89, 258-259, 263-265, 279, 280 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання від 25 березня 2015 року за період з 21 грудня 2016 року по 30 березня 2021 року, з якого вбачається, що вони становлять 318,58 Євро, що за курсом НБУ станом на 05 січня 2021 року складає 11130,83 гривень та 908 гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: І. В. Зубчук