Справа № 274/5716/20 Провадження № 2/0274/443/21
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.21 р.м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі - Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1 , представником якого є ОСОБА_2 ,
доОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 ,
за участюВиконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області,
провизнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просить визнати ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 є власником житла, яке стосується предмета спору, адреса якого є зареєстрованим місцем проживання його малолітнього сина - ОСОБА_3 , що перешкоджає ОСОБА_1 вільною здійснювати усі правомочності власника житла. ОСОБА_3 у житлі, яке стосується предмета спору, не проживає з 2015 р., а проживає з матір`ю - ОСОБА_4 у м. Києві, яка зняти його з реєстрації не бажає.

ОСОБА_3 своєї позиції у порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України, не повідомив.

Від законного представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , надійшла заява від 01.04.2021 р., у якій вона просить не давати згоду на виписку ОСОБА_3 , посилаючись на те, що він являється дитиною-інвалідом, в нього немає 4-ї частини мозку, він має розумову відсталість та порушення мовлення, батько дитини ні чим не допомагає та не приймає участі у вихованні, багато років зловживає алкоголем, набрав боргів, а тому вирішив продати квартиру, але на заваді стала дитина(а. с. 70).

Виконавчий комітет Бердичівської міської ради Житомирської області надав висновок від 02.11.2020 р. № 878 (далі - Висновок № 878), у якому вказав про недоцільність визнання ОСОБА_3 таким, що втратив користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 06.04.2006 р.,свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.08.2020 р., витягом від 26.08.2020 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 12, 22, 24 ) та випливає з інших матеріалів справи.

Адреса зазначеного житла є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , та є сином ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою від 28.07.2020 р. № 698 Приватного підприємства "Житлоремекс 2" та листом від 03.09.2020 р. № 2916/07-09 Відділу з питань державної реєстрації Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області, свідоцтвом про народження від 20.08.2020 р. (а. с. 21, 30, 12).

Матір`ю ОСОБА_3 є ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 20.08.2020 р. (а. с. 12).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 08.09.2010 р., розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.06.2018 р. у справі № 274/1626/18, яке набрало законної сили (а. с. 18).

З наведеного випливає, що право користування ОСОБА_3 квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , виникло в нього як члена сім`ї власника житла - батька ОСОБА_1 , на підставі абзацу першого частини першої статті 405 Цивільного кодексу України, відповідно до якого члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

ОСОБА_3 у житлі за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає з 2015 р., його речей у квартирі немає, ОСОБА_1 не перешкоджає йому там проживати, що підтверджується актами від 21.08.2020 р. та від 31.08.2020 р., складеними комісією у складі працівників Приватного підприємства "Житлоремекс 2" (а. с. 19, 20), показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

У Висновку № 878 зазначено, що, зокрема, фактично дитина ( ОСОБА_3 ) проживає з матір`ю у м. Києві у найманому житлі, що підтвердила ОСОБА_4 у розмові з працівниками міської служби у справах дітей. Мати дитини, ОСОБА_4 , заперечує проти визнання сина таким, що втратив користування житловим приміщенням, оскільки не може забезпечити дитині реєстрацію за іншою адресою (а. с. 39 - 40).

Та обставина, що ОСОБА_3 проживає з матір`ю у м. Києві, ОСОБА_1 визнається, що випливає зі змісту позовної заяви та пояснень, наданих під час розгляду справи, та, крім того, підтверджується показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.03.2021 р. у справі № 145/148/20 (http://reestr.court.gov.ua/Review/95344833) наведено, зокрема, наступне:

"Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

При цьому згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутність члена сім`ї понад рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

…

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

…

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування".

З наведеного випливає, що Верховний Суд неодноразово викладав однакові висновки щодо застосування норм законодавства України при вирішенні споро про визнання дитини такою, яка втратила право користування житлом, за якими можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку, та, крім цього, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що обставини, на які ОСОБА_1 посилається як на підстави визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житлом, а саме - не проживання дитини у квартирі, яка стосується предмету спору, з 2015 р., зважаючи на наведені вище висновки Верховного Суду, не є такими підставами.

Крім того, відсутній попередній дозвіл органу опіки та піклування на позбавлення ОСОБА_3 прав користування житлом, яке стосується предмета спору.

Зважаючи на наведене, Суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , відомості про РНОКПП на момент ухвалення рішення у матеріалах справи відсутні) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення у письмовій формі до Житомирського апеляційного суду через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Корбут

Повне рішення складено 12.04.2021 р.