Номер провадження: 22-ц/813/1621/21
Номер справи місцевого суду: 494/750/20
Головуючий у першій інстанції Римар І. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 30 липня 2020 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на протиправні дії головного державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби південного управління Міністерства юстиції України, -

В С Т А Н О В И В:

27 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Березівського районного суду Одеської області зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просив визнати дії державного виконавця Кирилова Ю.С. протиправними та зобов`язати ДВС відкрити виконавче провадження на підставі виконавчого листа №494/293/17 виданого Березівським районним судом Одеської області про стягнення моральної та матеріальної шкоди, виданого на підставі винесеного вироку відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 185 КК України, змістом якого стягнуто суму у розмірі 10 000 гривень з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в результаті задоволення цивільного позову.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 30 липня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на протиправні дії головного державного виконавця Вознесенського міськрайонного ВДВС південного управління МЮУ, оскільки скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 30 липня 2020 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити скаргу в повному обсязі, посилаючись на порушення вимог матеріального і процесуального права.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про отримання ними судових повісток.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 08 квітня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У ст. ст. 124, 125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами ст. 8 та ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що скарга ОСОБА_1 повинна розглядатись в порядку адміністративного судочинства, оскільки оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби при виконанні вироків, що стосуються вирішення цивільних позовів у кримінальному провадженні, відповідно до вимог ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Проте, колегія судів апеляційного суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки при постановленні ухвали було неправильно та не в повному обсязі встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно визначено правовідносини, які регулюються, що призвело до неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Визначити, яким саме судом та за якими правилами має бути розглянутий спір, і має судова юрисдикція.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною першою статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також, якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (частина перша статті 287 КАС України).

Тобто, якщо закон встановив інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Березівського районного суду Одеської області від 21 січня 2019 року ОСОБА_2 визнано винним за ч. 1 ст. 185 КК України, та крім того задоволено цивільний позов ОСОБА_1 , яким стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації матеріальної шкоди 5 000 гривень і моральної 5 000 гривень, а всього 10 000 гривень.

На виконання вищевказаного вироку суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в розмірі 10 000 гривень, 29 січня 2019 року видано виконавчий лист №494/293/17 (а.с. 11).

23 червня 2020 року ОСОБА_1 подав до Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби південного управління Міністерства юстиції України заяву про відкриття виконавчого провадження, з метою виконання виконавчого листа №494/293/17 (а.с. 12).

16 липня 2020 року Вознесенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби південного управління Міністерства юстиції України повернув виконавчий лист №494/293/17 стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону Украйни «Про виконавче провадження», оскільки у виконавчому листі не зазначений РНОКПП або серію та номер паспорту боржника (а.с. 10).

27 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Березівського районного суду Одеської області зі скаргою на дії державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби південного управління Міністерства юстиції України, в якій просив визнати дії державного виконавця протиправним та зобов`язати відкрити виконавче провадження з виконання виконавчого листа №494/293/17 (а.с. 1).

Підстави та порядок звернення й розгляду цивільного позову в кримінальному процесі передбачені статтею 128 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Тобто інститут цивільного позову у кримінальному провадженні є суміжним із позовним провадженням, врегульованим ЦПК України.

КПК України визначає загальний порядок розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні, але не регламентує відносини, що виникають за результатами його розгляду, зокрема, й питання, пов`язані з виконанням судового рішення, ухваленого за наслідком розгляду цього позову.

Завданням цивільного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, право на звернення зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за правилами цивільного судочинства пов`язане з наявністю судового рішення, ухваленого згідно з ЦПК України, та його примусовим виконанням відповідним органом, а також у випадку, якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані.

Враховуючи те, що нормами КПК України не встановлено порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб щодо виконання судового рішення, яким задоволено цивільний позов у кримінальному провадженні, в силу вимог частини п`ятої статті 128 КПК України таке оскарження має відбуватися у порядку, встановленому ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №752/14248/18, дійшла висновку, що оскільки юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, скарга особи щодо невиконання цивільного позову, ухваленого у межах кримінального судочинства, має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Аналогічного правового висновку, щодо врегулювання на підставі ЦПК України відносин, пов`язаних з виконанням судового рішення, ухваленого за наслідками розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні, дійшов Верховний Суд України також в постанові від 22 лютого 2017 року по справі №755/5626/16-ц; в постанові від 21 листопада 2018 року по справі №569/12295/16-ц; в постанові від 23 січня 2019 року по справі №235/4749/13-к; в постанові від 22 січня 2020 року по справі №320/247/19.

Вищезазначені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до порушення норм процесуального права.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 оскаржує дії державного виконавця щодо виконання виконавчого документа, виданого на виконання задоволеного в межах кримінального провадження цивільного позову, такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, цивільний позов, в межах кримінального провадження, містить вимоги про захист цивільних прав ОСОБА_1 зокрема, вимогу щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, що також свідчить про цивільну юрисдикцію даного спору.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, дійшов помилкового висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367-371, 374, 376, 379, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 30 липня 2020 року скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та подальшому оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено: 08 квітня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк