Справа № 2-943/2010
Провадження № 4-с/486/1/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року м.Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.

при секретарі Деменко К.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області скаргу ОСОБА_1 інтересах ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування постанови Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про тимчасову заборону виїзду за кордон,

учасники справи: боржник ОСОБА_2 , представник боржника ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_3 , представник стягувача ОСОБА_4 , представник відділу ДВС Черненко Г.О.

В С Т А Н О В И В:

17 лютого 2021 року ОСОБА_1 як представник боржника ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою про визнання неправомірною та скасування постанови Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 04 червня 2020 року щодо встановлення тимчасового обмеження боржнику у праві виїзду за межі України. В скарзі зазначила, що на підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області у справі №2-943/2010 14 вересня 2010 року було видано виконавчий лист, згідно якого з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дитини. На виконання вищезазначеного виконавчого листа Южноукраїнським міським відділом державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 04 червня 2020 року було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Вважає винесення такої постанови передчасним, не вмотивованим та необґрунтованим, оскільки порушено права та свободи боржника у виконавчому провадженні. Також представник зазначив, що до спроби перетину кордону 13 липня 2020 року боржнику нічого не було відомо про примусове стягнення аліментів та обмеження у виїзді за кордон. До 2018 року ОСОБА_2 постійно перебував на території України, проте не отримував постанову про відкриття виконавчого провадження, не був належним чином повідомлений про початок примусового стягнення, у матеріалах виконавчого провадження не міститься доказів отримання ним будь-яких повідомлень.

Окрім цього, представник звертає увагу, що боржник ОСОБА_2 офіційно працевлаштований за кордоном у Литві згідно трудового договору, а обмеження його у виїзді позбавить його роботи і, як наслідок, можливості виплати аліментів у повному обсязі, окрім цього зазначає, що виплата аліментів можлива і при працевлаштуванні за кордоном згідно договору про правову допомогу між Україною та Литвою.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не отримав постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, матеріали виконавчого провадження не містять доказів отримання, а також на те, що боржник дізнався, що його обмежено у праві виїзду за межі України тільки при спробі реалізації такого права, представник просить суд поновити строк на оскарження постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, визнати неправомірною та скасувати постанову Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 04 червня 2020 року.

Ухвалою суду від 19 лютого 2021 року причини пропуску строку для подання скарги визнані поважними та поновлено строк для подання скарги до суду.

Стягувач та боржник в судове засідання не з`явились, що не є перешкодою для розгляду скарги за їх відсутності.

Представник боржника в судовому засіданні пояснила, що до 2018 року боржник був офіційно працевлаштований в Україні, але стягнень за виконавчим листом з нього не проводилось. На теперішній час боржник працює водієм за контрактом у Литві і не може виїхати за місцем роботи. ОСОБА_2 не знав про примусове стягнення з нього аліментів, про існування заборгованості за виконавчим листом і дізнався про це лише при перетину кордону. Запропонував стягувачу одразу половину суми боргу, від чого вона відмовилась і вимагала погашення всієї суми заборгованості, також пропонував подарувати зімельну ділянку в рахунок погашення боргу. На теперішній час в нього немає коштів, він перебуває на утриманні вагітної дружини, кредит в банку не може отримати, оскільки не має місця роботи в Україні.

Представник стягувача пояснила, що боржнику в липні 2020 року стало відомо про винесену постанову, але заборгованість він не почав погашати. Не заперечувала, що боржником було запропоновано погасити половину заборгованості, на що та відмовилась, боячись омани з боку боржника. Вважає, що підтвердження чинності трудового договору боржника на сьогодні немає, боржником пропущений строк звернення зі скаргою на дії ДВС.

Представник Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Черненко Г.О. пояснила, що з 2012 року на виконанні відділу перебуває виконавчий лист щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів. Божник з`являвся до відділу ДВС на прийом, заявляв, що має намір сплачувати аліменти. В 2017 році відомості щодо працевлаштування боржника в м.Южноукраїнську були відсутні. Всі листи надсилались відділом ДВС на адресу боржника рекомендованими листами згідно реєстру, але підтверджень вручення листів немає внаслідок не тривалого зберігання поштою інформації щодо відправлень.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Судом встановлено, що відповідно до постанови Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 04 червня 2020 року у виконавчому проваджені №33889644 встановлено тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів.

З постанови вбачається, що на виконанні Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавчий лист №2-943, виданий 14 вересня 2010 року Южноукраїнським міським судом Миколаївської області, за яким з ОСОБА_2 стягуються аліменти на користь ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку.

На підставі п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Відповідно до п.1 ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Відповідно до ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v. Bulgaria від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Згідно закордонного паспорту ОСОБА_2 дійсно з 2018 року виїжджав за кордон на тривалий термін, що підтверджується відповідними відмітками. На підтвердження офіційного працевлаштування скаржником надано копію безстрокового трудового договору із ЗАТ «Нострада», розташованим у м.Шауляй Литовської Республіки, згідно якого ОСОБА_2 працевлаштований водієм міжнародних перевезень вантажів.

Згідно із частинами першою - п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як зазначив Верховний Суд у постанові №402/428/16-ц, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Суд приймає до уваги зауваження боржника щодо працевлаштування за кордоном і отримання офіційного доходу, що дасть змогу якнайшвидше погасити заборгованість по виплаті аліментів та забезпечити належне утримання дитини.

Також суд звертає увагу, що ні стягувачем, ні суб`єктом оскарження не надано належних доказів умисного ухилення боржника від сплати аліментів.

З огляду на те, що судом не встановлено ухилення боржника ОСОБА_2 від виконання своїх зобов`язань, відділом ДВС не доведено належне повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження та обмеження у праві виїзду за кордон, враховуючи, що сам факт невиконання боржником самостійно зобов`язань не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов`язків а також те, що ОСОБА_2 працює за кордоном, враховуючи необхідність найкращого забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку, про задоволення заяви ОСОБА_2 про зняття з нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Такий висновок суд узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові №361/5729/18 від 25 грудня 2020 року щодо впливу обмежень боржника на його спроможність сплати аліментів та балансу між його покаранням та захистом інтересів дитини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 447, 449, 451 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування постанови Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про тимчасову заборону виїзду за кордон задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 04 червня 2020 року про встановлення боржнику ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1 , тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у виконавчому провадженні ВП №33889644.

Ухвала суду може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова