Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" березня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Локотковій І.С.

з участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровського району міста Києва про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , звернувся з позовом до суду, в якому просив визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та примусово зняти його з реєстрації.

Обґрунтовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, позивач посилається на те, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири. Відповідач був зареєстрований як члени сім`ї попереднього власника. Відповідач з листопада 2018 року по теперішній час проживає в орендованій квартирі. Факт відсутності за місцем реєстрації відповідача впродовж останнього року підтверджується Актом, складеним керівництвом ЖБК «Кристал-14». Факт реєстрації відповідача в квартирі перешкоджає позивачу реалізовувати своє право як власника квартири, тому змушений звернутися за захистом до суду.

17 березня 2021 року відповідач подав відзив на позову заяву в якому чіткої позиції щодо позовних вимог не висловив. В поданому відзиві пояснив, що не згоден з позовом так як проживає в квартирі АДРЕСА_1 з самого дитинства навіть раніше за ОСОБА_1 . Дізнавшись про існування договору дарування вище вказаної квартири відповідач здивувався. Власного житла відповідач не має та на даний час орендує квартиру. Крім того, відповідач зазначає, що став в чергу на отримання квартири з державного житлового фонду як учасник бойових дій.

17 березня 2021 року позивачем було подано відповідь на відзив в якому зазначив, що викладені у відзиві обставини є черговою терористичною фінансовою та моральною провокацією стосовно позивача та його матері та спробою відтермінування прийняття судом справедливого рішення.

Позивач судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладених в позові.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову, однак зазначив, що добровільно покинув квартиру АДРЕСА_1 у листопаді 2018 року та на даний час орендує квартиру в іншому місці. Комунальні послуги не сплачує та витрати утримання квартири не несе.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. В поданих поясненнях просив справу розглядати за відсутності представника відділу та зазначив, що оскільки інтереси та права Дніпровської РДА не зачіпаються, то просили прийняти рішення згідно діючого законодавства.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників судового розгляду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року клопотання відповідача про витребування доказів залишено без задоволення.

Суд, заслухавши пояснення позивача, пояснення відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

З пояснень та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири за реєстровим № 754; виданий 25 березня 1995 року; видавник: приватний нотаріус КМНО Морозова Т.О., є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с.12, 13)

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2009 року скасовано усиновлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (актовий запис про народження № 260 від 11 лютого 1986 року зроблений відділом ЗАГС Печерського району м. Києва). (а.с. 14-16).

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано 3 осіб та як вбачається з дати народження ІНФОРМАЦІЯ_3 суд вважає, що зареєстрованим є ОСОБА_2 (а.с. 37).

Відповідно до акту про фактичне проживання/не проживання осіб від 08 грудня 2020 року, за адресою АДРЕСА_2 , фактично не проживає з листопада 2018 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 24)

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселилився в будинок і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 надала свідчення, що вона є матір`ю позивача. Відповідач в минулому був її усиновленою дитиною та на підставі судового рішення таке усиновлення було скасовано. Близько двох років відповідач не проживає в квартирі, оскільки з листопада 2018 року проживав з жінкою в цивільному шлюбі.

Свідок ОСОБА_5 надав свідчення, що знає позивача як сина ОСОБА_4 . Відповідача багато років не бачив.

З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи судом не встановлено, покази свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам.

Судом встановлено, що відповідач був зареєстрований в спірну квартиру в 1997 році як член сім`ї власника квартири. В подальшому, рішенням суду було скасовано усиновлення ОСОБА_4 дитини ОСОБА_2 . В листопаді 2018 року відповідач добровільно покинув квартиру в якій проживав та почав жити в орендованій квартирі разом зі своєю цивільною дружиною. Витрати по утриманню квартири відповідач не несе. На даний час позивач є власником квартири та враховуючи зазначене, право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України, оскільки, після відчуження власником квартири, який надавав згоду для реєстрації та проживання відповідача у спірній квартирі, втрачається право користування майном особи, якій надавалась згода на проживання у спірному майні.

За таких підстав, суд вважає наявними підстави для визнання відповідача таким, що втратили право користування квартирою, передбачених статтею 406 ЦК України.

Щодо позовної вимоги про зняття з реєстраційного обліку відповідача в зазначеній квартирі слід зазначити наступне.

Згідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється відповідними органами реєстрації на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, виходячи з вище вказаної норми, суд не наділений повноваженнями щодо зняття з реєстраційного обліку відповідача, тому дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровського району міста Києва про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню частково.

Враховуючи наведене та керуючись ст.47 Конституції України, ст. ст. 311, 321, 379, 382, 383, 386, 391, 406 Цивільного кодексу України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 273, 280, 284, 288, 354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровського району міста Києва про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 23 березня 2021 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , НОМЕР_1 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Н.О. Яровенко