Ухвала

09 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 603/541/20

провадження № 61-5632ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Андрусенка Ігоря Ярославовича на рішення Монастирського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Монастириської міської ради Тернопільської області про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просила стягнути з Монастириської міської ради Тернопільської області на свою користь: середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 87 752,42 грн за періоди: з 01 січня 1997 року по 06 листопада 2008 року, з 01 вересня 2009 року по 11 березня 2010 року, з 02 серпня 2010 року по 31 березня 2011 року, з 05 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 5 467,54 грн; 8 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що в період роботи з 1997 року по 2015 рік в будинку культури села Ковалівка вона жодного разу не перебувала в основній щорічній відпустці. Під час звільнення їй не було виплачено компенсації за невикористану відпустку. Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2020 року стягнуто з Монастириської міської ради на її користь компенсацію за невикористану відпустку в загальній сумі 2 191,59 грн. У зв`язку з тим, що після припинення трудових відносин 06 листопада 2006 року, 11 березня 2010 року, 31 березня 2011 року, 31 грудня 2014 року під час розрахунку вона не отримувала у встановлений законом строк компенсації за невикористані відпустки, ці кошти знецінилися внаслідок інфляції. Тому, вона має право на отримання компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати в сумі 5 467,54 грн. Крім того, оскільки їй не виплачено компенсації за невикористані відпустки, то вона має право на стягнення середнього заробітку в розмірі 87 752,42 грн. Також неправомірними діями роботодавця, які полягали у несвоєчасному розрахунку з нею під час звільнення та невиплатою належних грошових сум їй було завдано моральної шкоди.

Рішенням Монастирського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Монастириської міської ради на користь ОСОБА_1 5 467,54 грн компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, 3 500 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також 500 грн - на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 02 березня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Андрусенка І. Я. залишено без задоволення, а рішення Монастирського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2020 року - без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

02 квітня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Андрусенко І. Я. подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Монастирського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати: скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду; скасувати рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог; змінити рішення місцевого суду в частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, задовольнивши вказані вимоги в повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року - 2 270 грн.

Ціна позову в цій справі становить 101 219,96 грн (87 752,42 грн+ 5 467,54 грн + 8 000 грн), що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Тобто справа № 603/541/20 є малозначною в силу вимог закону.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку представник ОСОБА_1 - адвокат Андрусенко І. Я. мотивував тим, що справа має для ОСОБА_1 виняткове значення, оскільки внаслідок істотного порушення її трудових прав їй було завдано моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин в такій скарзі. Обґрунтування поданої в цій справі скарги зводяться до незгоди заявника з результатом розгляду справи. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, тому що це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. Крім того, суди попередніх інстанцій врахували обставини завдання позивачу моральної шкоди порушенням її трудових прав і стягнули з відповідача на її користь грошове відшкодування.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Зазначення в постанові Тернопільського апеляційного суду від 02 березня 2021 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Андрусенка Ігоря Ярославовича на рішення Монастирського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 березня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Монастириської міської ради Тернопільської області про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко