ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/785/21 Справа № 174/138/20 Суддя у 1-й інстанції - Ілюшик І. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Відділ промусового виконання рішень управління примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обгрунтування якого посилався на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.05.2015 року з ОСОБА_1 на його користь був стягнутий борг за договором позики у розмірі 1780919,30 грн, з яких 1320000,00 грн основний борг, 460919,30 грн інфляційні втрати та 3 % річних за порушення грошового зобов`язання, станом на 17.11.2014 року. Вільногірським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області (надалі ВДВС), 08.06.2015 року було відкрите виконавче провадження. В цей час виконавче провадження з виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.05.2015 року, про стягнення з відповідача вказаного боргу, знаходиться на виконанні у відділу примусового виконання. До цього часу вищезазначене рішення суду в повному обсязі не виконано, відповідач станом на 10.02.2020 року, не сплатив йому на виконання рішення суду 725 414,30 грн.

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість, що утворилась в період з 01.03.2017 року по 10.02.2020 року у вигляді інфляційних втрат та 3% річних від простроченої основної суми заборгованості у розмір зазначених нарахувань 263 043,55 грн.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 червня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 (1968 р.н., ІПН НОМЕР_1 , зареєстрованого та мешкаючого по АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (1970 р.н., ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованого АДРЕСА_2 ), інфляційні втрати та 3 % річних у загальному розмірі 263043,55 грн за період з 01.03.2017 року по 10.02.2020 року. Вирішено питання щодо судових витрат.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що факт наявності у відповідача перед позивачем грошового зобов`язання підтверджується копією рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.05.2015 року, відповідно до якого суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 08 листопада 2010 року в розмірі 1320000 гривень, а всього в сумі з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, визначених судом за період з 01 лютого 2011 року по 17 листопада 2014 року - 1780919,30 грн.

Відповідно до копії рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.03.2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 753394 грн 68 коп інфляційних втрат та 77572 грн 60 коп трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання по договору позики.

Згідно копії постанови про відкриття виконавчого провадження, 21.11.2016 року начальником відділу відкрито провадження № 52944903 з виконання виконавчого листа № 2-537/11, який видано 29.05.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 1780919,30 грн.

Згідно інформації, наданої Відділом примусового виконання рішень управління примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10.02.2020 року, по виконавчому провадженню № 52944903 станом на 10.02.2020 року залишок заборгованості перед стягувачем ОСОБА_2 складає 725414,30 грн.

Відповідно до копії платіжних та розрахункових документів про сплату коштів ОСОБА_2 на виконання рішення суду ОСОБА_1 сплатив 1055505,00 грн.

Згідно інформації, від 08.05.2020 року наданої Відділом примусового виконання рішень управління примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), по виконавчому провадженню № 52944903 станом на 08.05.2020 року залишок заборгованості перед стягувачем ОСОБА_2 складає 720914,30 грн.

Враховуючи положення ст. 625 ЦК України та правові висновки Верховного Суду в своїх постановах, суд встановив, що позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення.

Сума інфляції судом розрахована за наступною формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу. Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році):

725414 грн Х 127,41/100 - 725414 грн = 198835,98 грн

725414 грн Х 3% / 365 Х 1077 = 64214,04 грн

Згідно розрахунку наданого позивачем, перевіреного судом, загальний розмір збитків від інфляції за період з 01.03.2017 року по 10.02.2020 року складає: 725414 грн загальна сума до стягнення; загальна сума до стягнення з урахуванням інфляції 198 835,98 грн; загальна сума 3% річних складають 64 207,37 грн за розрахунком позивача. Таким чином сукупний розмір зазначених нарахувань складає 263 043,55 грн.

Суд прийняв до уваги наданий позивачем розрахунок, який є логічним та узгоджується між собою і визначає межі позовних вимог, у зв`язку з чим дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

В своїй апеляційній скарзі апелянт не погоджується з приведеним в судовому рішенні розрахунком та вважає, що загальна сума грошової компенсації, яку можливо стягнути з нього на користь позивача складає 94 298 грн. Апелянт вважає, що суд застосував щодо нього подвійну майнову відповідальність перед позивачем, оскільки нарахував передбачені ст. 625 ЦК України компенсаційні виплати не лише на суму грошового зобов`язання, яке виникло в силу укладеного договору між сторонами, а також і на суму компенсації, яку було стягнуто судом з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект).

Відповідно до ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку, тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Отже, приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17.

Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленям судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Постановою ВС від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Також суд правомірно враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, а також погоджується з наведеною судом першої інстанції формулою розрахунку суми інфляції та суми трьох процентів річних.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що він проводив частково оплату у виконавчому провадженні, по примусовому стягненню з нього боргу за договором позики, і суми цієї оплати повинні були державним виконавцем бути зараховані спочатку на погашення основного боргу, і вже тільки після погашення основного боргу, державний виконавець повинний був списувати суми боргу у вигляді трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Так, відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначаються: резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

Сума боргу, зазначена в виконавчому документі, яка складається з декількох сум, в розумінні виконавчого провадження, є однією сумою боргу, яка підлягає примусовому стягненню з боржника незалежно від підстав виникнення цього боргу, оскільки, ані Закон України «Про виконавче провадження», ані Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02.04,2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 року № 2832/5), не передбачає розподіл та черговість стягнення: суми основного боргу, суми інфляційних втрат, суми 3% річних, тому що в розумінні виконавчого провадження, це одна сума боргу, яка і погашається пропорційно сплаченим боржником платежам (тобто зменшується на суму частково сплаченого боржником боргу).

Також, Закон України «Про виконавче провадження» не надає право боржнику під час примусового виконання ним виконавчого документа самостійно визначати, в якому порядку виконавчому органу слід зараховувати стягнуті з нього суми боргу, і це право належить виключно виконавцю.

Як було встановлено згідно інформації, наданої Відділом примусового виконання рішень управління примусового виконання рішень у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10.02.2020 року, по виконавчому провадженню № 52944903 станом на 10.02.2020 року залишок заборгованості перед стягувачем ОСОБА_2 складає 725414,30 грн.

Судом першої інстанції правильно розрахована сума інфляції за формулою: сума боргу х процент інфляції - сума боргу (725414 грн Х 127,41/100 - 725414 грн = 198835,98 грн), а також вірно розрахована сума трьох процентів річних за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році): 725414 грн Х 3% / 365 Х 1077 = 64214,04 грн.

Таким чином, доводи апелянта щодо непогодження із здійсненими судом першої інстанції розрахунками є безпідставними та необґрунтованими, а також власним тлумаченням апелянтом норм Закону.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; навівши детальні розрахунки, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат та 3% річних у загальному розмірі 263043,55 грн за період з 01.03.2017 року по 10.02.2020 року.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова